NON TESTATUR

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by Andrej Kiselev and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-035-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-036-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-037-3 (PDF na CD)

1

2

3

4

5

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1

Den má všechny znaky všedního dne. Především přechodnost, pomíjivost. Začne a skončí. Jako všechno. Pesimismus, co? Co taky jiného, přátelé. Den po dni. Po kapkách padající voda vyhloubí i kámen. Kdo to řekl? Lucretius? Ví to někdo přesně? Řekové a Římani ční v naší gymnaziální paměti jako giganti. Přitom se už nikdy nedozvíme, od koho opisovali, čí moudrost mimoděk vydávali za svou. Jenom proto, že se zachovalo zapsané, někde na smetišti starověkých egyptských měst to někdo sebral a jako svátost vynesl na světlo. Pánové Grenfell a Hunt nebyli jediní, kdo se ve Fajjúnu probírali odpadky. Co v nich našli, tomu jsme se ve školách s úctou učili nazpaměť. STILICIDI CASUS LAPIDEM CAVAT.

*

Sochař Jouza dneska nemá svůj den. Má to, co má pořád. Vidí za roh a to není dobře. Vidět za roh znamená vědět, co přijde. Co může přijít? Je nějaká výhoda v tom, že člověk vidí dopředu, jak vše dopadne? Stejně si vymýšlí a vztahovačně se domýšlí.

„Jednou,“ vypravuje v hospodě svým vrstevníkům a někdejším kolegům, tedy dědkům už mírně zchátralým, „mne doktor, jmenoval se, tuším, Frič, přijel právě z Ameriky a chlubil se technikou, jakou tu tenkrát nikdo neměl, položil na stůl a řekl, řek to jinak, já to překládám, abyste rozuměli, jestli chci vidět do vlastní prdele. Gastroenterologie. Brr. No, zní to blbě, něco ve mně hledal a při té příležitosti mi položil tuhle sugestivní otázku. Odklonil jsem hlavu a natočil jsem tělo, dneska bych to už nesvedl. Na malé obrazovce, která byla na konci pružného periskopu, jsem viděl svoji tělní dutinu. Bylo to nechutně růžové a já jsem rychle odvrátil zrak.“

„Člověk se ukvapí, kdekoho vyzve, aby se do těch míst uchýlil, myslí si, že se to stát nemůže. A ono může.“ Sůva, spoludědek, dřív teoretik umění.

„Od té doby všechno pokročilo,“ vzdychl pan Jouza a opřel oči o plakát s Coca-Colou. Kdyby oči zavřel a někdo se ho zeptal, na co tak upřeně hleděl, nevzpomněl by si. Myslel na to, jestli je ještě doktor, který se vrátil z USA někdy před dvaceti léty, ještě tam, kde se s ním tenkrát setkal. Stejně by už Jouza nepoznal, kde to bylo. Ani v seznamu ho už jistě jako pacienta nemají. Krev v záchodové míse není nic povzbudivého.

Dvě deci červeného a ještě k tomu trpkého. Odkud ho mají? Červené víno nemá být ledové, stačí mu přece pokojová teplota. Tohle na patře přímo záblo. Představoval si, jak se chuťové papily kroutí, scvrkávají, zřetelně je slyšel naříkat. Lednici mají zapnutou na maximum, aby se jim špekáčky nezkazily, a víno k nim přidali. Chamraď kupecká, živnostnická.

„Ještě jednou?“ zeptala se servírka, ačkoliv neměl Jouza ještě dopito.

„Ne. Nedá se to pít. Je to moc studené!“ křičí Jouza, jako by se chtěl hádat.

Servírka vytáhne dvě tužkou namalované čárky, co má nad očima, a jde pryč.

„Nehádej se,“ řekne Sůva, spoludědek a někdejší teoretik umění.

„Já se hádám?“ řve a není si toho vědom.

„Ty už taky špatně slyšíš?“ zeptá se Abund Žlábek, třetí u stolu.

„Za svých osmnáct korun chci to, co za ně mám dostat. Nic víc. Zamrzlá dvířka od ledničky mohu doma olizovat zadarmo,“ dodal místo odpovědi. Jeho kolegové si jako důchodci zvykli počítat s jistou shovívavostí svého okolí.

„Tady se někomu něco nezdá?“ řekne Solari, majitel nebo nájemce hospody, a opře břicho o hranu stolu. Jeho výška mu to umožňuje.

„Co tě nemá, kamaráde,“ žehlí příští rozpory Žlábek, malíř, kdysi učitel malby na škole, teď už jenom uživatel skrovných rozkoší života.

„Něco jsem slyšel,“ řekne Solari, řečený Pupi.

„Slyšel jsi správně, uši máš dobré.“

„Co tě dneska drží, Jouzo?“ Byla to spíš výzva než otázka.

„Fakt tě to zajímá, nebo se chceš hned prát?“

Jouza se přitom díval z okna, což mohlo být bráno jako urážlivé. Za oknem byly vidět dámské nohy ve vysokých kozačkách. Nohy přešly.

„Ach jo,“ řekne Solari a zatáhne břicho. Pak mávne nad stolem utěrkou, jako by ho chtěl utřít, i když není důvod.

„Správně – ach jo. Sáhni si na tu sklenici. Pil bys to? Jak psí čumák.“

„Jo. Studený. Trochu moc,“ potvrdí Solari, zákazníkům je třeba důvěřovat, i když to jsou bývalí kolegové. „Dneska není na nikoho spolehnutí. Chceš něco jiného?“

„Nechci. Zahřeju to v ruce. Stejně mám vysoký tlak, možná, že mi ho to trochu sundá.“

„Já jsem jako kluk jednou olízl zmrzlé zábradlí. To nikomu nepřeju,“ řekne Žlábek, malíř a důchodce, a hlasitě si vyprazdňuje nos do zmuchlaného kapesníku.

„Do jara jsi u toho zábradlí tvrdnul, co?“ smál se Solari-Pupi.

„Utrhl jsem se. Co jsem měl dělat? Nechtějte si nechat vypravovat, co jsem cítil.“

„Musel jsi bejt dost blbý dítě.“

„Starší kluci mne navedli.“

„Stejně.“

„Každý jsme nějaký,“ povídá Sůva smířlivě, chodí sem, do tohoto podniku, čemuž říkají svorně ‚Jdeme do hospody‘, jednou za měsíc, a to jenom proto, že je mu doma se ženou smutno a že ostatní taky přijdou jenom první středu v měsíci. Jindy chodil do Univerzitní knihovny předstírat zájem o současný stav věd, v létě pak do Stromovky, kde navazoval hovory s důchodkyněmi. Jeho žena nevycházela, protože na ni čas navršil přemíru hmoty a bylo jí lépe doma u stolu.

„Jak mu to jde?“ zeptal se Jouza, sochař, kývl přitom hlavou k zádům odcházejícího Solariho.

„Myslíš tohle?“ Žlábek se rozmáchl a rukou opsal kruh kolem sebe.

„Jo, tohle.“

„Jak asi?“

„Ptám se, jak.“

„Odpověz si sám.“

„Sakra, to bych se snad asi neptal, nebo co. Jak mu to jde?“ křičel teď Jouza a nedbal zvýšeného zájmu okolí.

„Zeptej se ho sám. Já nic nevím a vědět nemusím. Na tobě nevydělá, na mně taky ne. A má tu skoro prázdno. Ta servírka je jeho neteř. Vystudovala filozofickou fakultu a teď tu roznáší pivo.“

„Pivo z flašky. Musí na to mít náturu, slečna filozofka.“

Vztek Jouzu pomalu přecházel. Litoval, že se vůbec rozčílil, pak zase spíš litoval Pepíka Solariho.

„Člověk neví, koho má spíš litovat, jestli chudáka hospodského, nebo chudáka hosta. Osmnáct korun za pivo z flašky.“

Staropramen. Teď si toho nápisu všiml, nebo si ho spíš poprvé uvědomil.

„Nájem snad neplatí. Nebo platí? Je to přece jeho ženy.“ V daných poměrech to už bylo nadměrné rozvíjení tématu.

„Jo. Je. Jenže on...“

„Co zase? Nějaké tajemno? Vymáčkni se, když jsi začal,“ naklonil se Jouza, aby zbytek sálu vyloučil z poslechu.

„Ty nic nevíš?“

Chvíli si hleděli do očí. Když pivo, tak samozřejmě Staropramen.

„Já nemůžu malovat, nevidím na levou půlku obrazu. Nebudete tomu věřit, kamarádi.“

„Co je zas tohle za volovinu? Nejdřív... teď zas tohle. Co tomu říkáš?“ obrátil se Jouza na Sůvu, teoretika.

„Krční páteř a migréna. Jednou jsem jel v noci někam a najednou koukám, že když auta v protisměru přijela do určité vzdálenosti, zhaslo jim pravé světlo. Byl jsem z toho janek. Pak jsem zjistil, že když hlavu otočím víc do leva, světla jim zase svítí. Já neviděl levou půlku silnice. Musel jsem zastavit a počkat, dokud to nepřešlo.“

„Bože, zas nějaké horory. Já nechci nic vědět,“ zaklonil se Jouza na židli a koukal na Pepíka, jak někam telefonuje.

„On to má od ní jenom pronajaté,“ špitl mu Žáček do ucha.

„Neblbni. Pronajaté od své ženy? To jsou mi pády.“

„Už dlouho tě to trápí?“ zeptal se Sůva.

„Ona s ním nežije. Nerozvedli se, ale jsou od sebe. Myslím v posteli.“ A pak, aby novinu utvrdil: „A ruce se mi třesou.“

„Má to tak někdo štěstí,“ hekl Sůva, manžel a teoretik, a nebylo jisté, co tím mínil.

„To jsou mi noviny. Už sem víckrát nejdu.“

„Děláš chybu, ukvapuješ se. Život je jednou takový a čítankové představy jsou k smíchu,“ řekl na to Sůva a mávl rukou směrem k neteři, která se šla podívat k oknu, co venku dělá takový hluk, že ji to přimělo opustit místo u pultu. Okno bylo těsně nad chodníkem, koho to zajímalo, mohl nahlížet ženským pod sukně.

„Co byste rád?“ řekla a Jouzu pohledem minula.

„Jedno studené pivo,“ řekl oslovený host a teoretik. „Jaký obor jste studovala? Kdy jste promovala? Byla jste na škole ještě za mne?“

„Jedno studené pivo. Hned jsem u vás, pane.“

Obratem byla zpátky. Předtím u pultu otevřela otvírákem láhev a dala ji se sklenicí na kovový tác, který se leskl jako stříbro. Úkon to byl jednoduchý, nijak ji nezdržoval. Rozměry chromem se lesknoucího otvíráku zajišťovaly, že ho žádný rozjařený host neodnese.

„Má ještě někdo nějaké přání?“ řekla, když tu už byla.

„Moje otázka se vás dotkla?“ připomněl se Sůva.

„Moje povinnost je vás obsloužit. Dokonce to udělám ráda.“

Tentokrát se podívala i na Jouzu, jako by ho ochotně zahrnula do souboru obsluhovaných. Protože to bylo všechno, co chtěla říct, vrátila se k pultu.

„Holka jako řemen. Možná, že má doktorát a stydí se za to, že tady roznáší pivo. Kolik jí může být? Asi trpí nějakými socialistickými přežitky. V tržní ekonomice se může stydět jenom za to, že málo vydělá. Kolik je jí asi let?“

„Rozhodně už nic pro tebe, dědku,“ zasmál se Žlábek. O Sůvově minulosti toho věděl dost. Ovšem většinou z druhé ruky. „Postávání před základní školou s chlípnými úmysly končí špatně.“

„Podobné řeči, skutečně... kdybych tě neznal takovou dobu...“

Místnost, ve které seděli, byla dlouhá a rozděloval ji prostor, kde bylo něco jako minibar. Nehodil se pro ni ani termín lokál, tím méně hospoda, i když skupiny přátel mají právo na svůj dohodnutý slovník. Barevné lahve na stěně, pult a za ním kuchyňské nářadí, elektrický sporák a dřez na nádobí. Zákazník si tu mohl nechat udělat něco k jídlu. Rejstřík byl omezený, zato bylo všechno na očích. Francouzské brambory, italské ravioly, česká kulajda a tak. Většinou vše připraveno předem jako polotovar. O pult se přihlížející zákazník mohl jenom opřít, sednout nebylo na co. To proto, aby tu příliš nezacláněl a nezdržoval obsluhu. Na pultu ležel telefonický přístroj, sedm korun za hovor. Z tohoto místa měla servírka-kuchařka přehled po celém podniku. S výjimkou místnosti, která byla vzadu za dveřmi a kde obvykle sedávaly uzavřené společnosti, které si svou přítomnost musely rezervovat.

„Co si takhle nechat udělat toust, pánové,“ řekl Sůva a mlaskl. „Třicet dvě koruny.“

„Zchroust bych jeden toust,“ zadeklamoval Žlábek, malíř.

„Pupi pookřeje. Osmnáct a třicet dva je rovných padesát, jestli umím počítat,“ řekl Jouza. „Ať tu nesedíme jako sentimentální volové.“

Tichá hudba z bateriového velkorádia, které trůnilo v koutě na římse krbu, dodávalo atmosféře zdání velkorysosti, nebyla ani vlezlá, ani pronikavá, jenom se trošinku připomínala. Sám s děvčetem v dešti. Mazlivý a přitom mužný hlas. Solari byl zřejmě rafinovaný podnikatel. Psychologie dneska pracuje už i v hospodách, řekl si Jouza a díval se na popel v krbu, který tam byl snad záměrně naaranžovaný, aby dokazoval případnou funkčnost zařízení. Pokud se Jouza pamatoval, nebyl nikdy v provozu. Popel pouze sliboval, že by bylo možno.

„Co je to za lokál, tohle?“ kýval hlavou sochař a důchodce a tak naznačil směr svých úvah. „Takhle má vypadat česká hospoda? Nebo si máme zvykat na nové evropské poměry? V hospodě se má pod stropem válet kouř a rozléhat se kravál. Tohle není ani luxus, ani bída.“

„Odpovídá to zcela současným a hned dodám, že dočasným poměrům. Ani pravá bída, ani světový luxus,“ přidal se teoretik Sůva, dříve profesor, teď důchodce.

„No však. Na obzoru se rýsuje konec jedné historické epochy. Jak začaly do hospod chodit taky ženské, tak je konec s naší chlapskou emancipací. Hospoda je ryze chlapská záležitost, tady se vedou chlapské řeči, tady se chlapi mezi sebou vychloubají, přetahují se, tady na ně padá smutek i veselí tu s ním zápolí. Ženská patří do vinárny,“ přidal se rozměrnou úvahou Žlábek.

Uvažovali nad tím.

„Co myslíte, ještě si dneska někde v hospodě chlapi zazpívají?“

„Co je to za otázku?“ zeptal se Žlábek nedůvěřivě.

„Určitě. Když se ožerou, tak jistě.“

Oprávněnost tohoto tvrzení byla sporná, protože Sůva byl sotva kdy v takovém lokále, který by hlaholil opilým zpěvem.

„Copak musí být člověk nutně opilý, aby cítil potřebu si zazpívat spolu se spřízněnými dušemi?“ ptal se opět Jouza.

„Zpívat na veřejnosti není dneska normální. Jak se tím lidé začali živit, poměry se změnily. Dneska za tebe zpívá televize a ty na to jenom čumíš, a buď tě to štve, nebo ti to dělá dobře. Aby ses přidal, to si rozmyslíš. Nemůžeš stačit té navoněné dokonalosti, těm vyblejskaným úsměvům a falešnému nadšení.“

„Myslíš?“

„Zkus to a uvidíš.“

„Co mám zkusit?“

„Začni něco zpívat. Třeba... Když jsme mašírovali. To by tak bylo pro tebe.“

„Myslíš, jak všechny panny plakaly?“

„Třeba plakaly. Teď by plakaly určitě. Smíchy ovšem. Začni a uvidíš,“ popichoval Sůva.

„Neblbni. On je schopen tě poslechnout a my sem už nikdy nemůžeme přijít.“

„Proč bychom sem nemohli přijít?“

„Přece není normální, aby chlap tvého věku a minulého postavení v tomhle lokále zpíval někdy ve čtyři hodiny odpoledne.“

„Kdyby bylo šest večer, tak by to šlo?“

„Bože, co tě to chytlo? V žádnou denní ani noční dobu to nejde. Určitě ne v mé přítomnosti. Hulákali tu nějací opilí staříci. Slyšeli jste to? Hrůza. Pane, znal jste je? Vypadali sice už ošuměle, ale pořád jako inteligenti. A řvali vám na celé kolo. To se dějí věci. Toho jednoho jste přece musel znát. Nemůžu říct, že jsem ho neznal. Jako normálního člověka jsem ho znal. Když byl střízlivý. To víte, stáří. Člověk neví, co to s ním udělá.“

„Nejsi tak trošku blbej, Abunde? Co si to tu vypravuješ na nečisto? To byla nějaká řeč k nějaké příležitosti? Na nějakou vzpomínkovou vernisáž? To až přestanu nosit ty zahanbující převleky, které jsem si na sebe navěsil, abyste se mnou počítali? Co? Vole jeden debilní.“

Kolem okna, které bylo těsně nad chodníkem, dál chodily ženské, a když jenom trochu foukal vítr, viděl jim Sůva, teď důchodce, pod sukně.

„Dobrá. Debilní vůl. To jako já, jo?“ Žlábek se na židli napřímil a v tváři se mu začalo ustalovat odhodlání. „Kdybych tě neznal tolik let, dal bych ti tady přes držku.“

Sůva se pohledem vrátil ke Coca-Cole a ke Staropramenu.

„Dát v hospodě přes držku – to je míň nebo víc než začít mašírovat? Myslím z hlediska právě uplatňované morálky?“

„To je asi tak nastejno. Nejdřív si zazpívali a pak se poprali. Jinak to u nás nechodilo,“ řekl Žlábek.

„Slečno,“ zvedl hlas Sůva. Vášně opadly, jak vzkypěly. Servírka se opírala zády o pult a snivě hleděla z okna na mihotající se stíny. Klimentská ulice snad mohla nabízet řadu podnětů. Byl to svět, ve kterém mohlo být místo pro naději, zvlášť když nebyla nijak přesně vymezena. Svět byl v pohybu a co je v pohybu, naději skýtá.

„Čím posloužím?“ řekla, když se vrátila do přítomnosti, která byla jednoznačně určena několika hosty u několika stolů. Proto na ní nebylo nic povzbuzujícího.

„Každému udělejte jeden toust. Aby pěkně chroupal.“

„Vám taky?“ obrátila se na Jouzu.

„Řekl jsem každému,“ odpověděl za otázaného Sůva.

Pokrčila rameny a vrátila se k pultu dát se do práce.

Kolem šesté hodiny se místnost vylidnila. Zákazníci odcházeli do svých domovů nebo jinam. Chodili sem studenti, úředníci, zřejmě jenom střední třída, která se neopíjí, nepere, mírně rozvinutí podnikavci a podnikatelé. Všichni jen na skok, na svačinu nebo si podržet hlavu v klidu a snad i v pohodě. Kolem šesté tu už bylo pusto. Solari si přisedl.

„Nevzpomínáš na minulé časy?“ zeptal se Jouza. Byla to otázka dost neomalená, protože Solari byl původně hudebník, který přestal být hudebníkem, když se poměry otočily a když se přišlo na to, že někteří hudebníci byli víc politiky než hudebníky. Umřít jako nezaměstnaný se Solarimu nechtělo. Hospodu dostala jeho žena v restituci, co měl na penězích, dal neprozřetelně do renovace. Z někdejší hospody udělal „Atelier S.“ Jako Solari. Komu se chce žasnout, ať si žasne.

„Máš to tu pěkné, kulturní, je tu klid, ale chtělo by to nějaký nápad, který by přitáhl lidi. Máš nějaký nápad?“ ptal se Žlábek a tvářil se, jako že už na leccos přišel.

„Dej mi pokoj. Mně to všechno leze krkem. Sedneš si, dáš si za celej večír jedno pivo, podotýkám, že seš obslouženej, a netušíš, co všechno za tím je. Kolik běhání, starání, nakupování, fakturování. A sledovat termíny. Kdyby byla řeč s mojí ženou, byli bychom na to tři. Takhle to je učiněná hrůza. Sedí si doma na kanapi a ušklibuje se. A ke všemu ta žába. Staví si hlavu a jsou s ní potíže,“ hodil hlavou směrem k pultu.

Ta žába tam právě myla sklenice. Útlá, střídmě zahalená postava. Dlouhé černé vlasy jí volně splývaly na záda. Z krátké sukýnky jí koukaly dvě dost hubené nohy. Kdyby se trochu víc předklonila... Ale to nesměla udělat, alespoň ne zády k hostům, protože ti by dozajista pookřáli. Bledá tvář s unavenými rysy. Jaké měla oči, to vidět nebylo. Zdálo se, že je trochu krátkozrace mhouří. Možná však, že si myslela, že jí to dělá zajímavější.

„Co je s ní? Vypadá celkem seriózně. Sice není žádná krasavice, ale celkem solidní typ. Dokonce se zdá, že má nějaké vzdělání,“ řekl Sůva, odborník na vzdělání. Čekal, co Pepa-Pupi odpoví.

„No jo, to jo. Nevíte o laciným podnájmu? Už je u mne půl roku, žena řve, že ji do bytu vzala jenom na měsíc, měsíc se protahuje a konec nikde. Může dát za podnájem dva a půl tisíce, když tady bere o málo víc?“

„Nemůžeš mít pracovní sílu pod životním minimem. Je to proti nějakým zákonům,“ řekl Sůva, odborník na zákony.

„Na jednoho je toho moc,“ řekl Solari, hudebník a hostinský, neurčitě.

„STILICIDI CASUS LAPIDEM CAVAT.“ To byl Jouza.

„Cos to řek?“

„To ne já, ale Lucretius. Já to po něm jenom opakoval.“

„Hele!“ křikl Sůva nadšeně, jako by ho Jouza svým výrokem inspiroval. „Je to vdovec a má nadměrný byt. On by ji mohl vzít do podnájmu a plno problémů by tím vyřešil. Jak jsem si všiml, ona už teď k němu vzhlíží s úctou. Něco by ti dávala na nájem a ty bys měl doma navíc pohodu. Koukat se na mladou holku je lepší než tupě zírat do zdi.“

„Proč myslíš, že tupě zírám do zdi?“

„Oba byste si přívětivě bydleli. Pokud bys ovšem nejevil snahu vybírat si nájemné v naturáliích. Jak ho znám,“ obrátil oči k ostatním u stolu, „nemusela by mít starost.“

„Nech si, prosím tě, svoje starosti pro jinou příležitost. Dobrá rada nad zlato. V nouzi poznáš přítele,“ vrčel Jouza.

Teď se na něj dívali všichni tři. Pátravě, přemýšlivě s náznakem úsměvu nebo posměšku – jak kdo.

„Kdybych já byl v tvé kůži, šel bych na to v tu ránu,“ řekl Žlábek, malíř a třaslavec.

„Co čumíte, volové?“ Toto zvolání už bylo skoro moc. Pohledy přátel byly Jouzovi nepříjemné. Rozhodovali o něm, chtěli mu mluvit do soukromí.

„Myla by ti nádobí.“

„Hele, nech si to.“

„Je příjemné koukat večer na pěkné děvče.“

„Na pěkné děvče?“ Jouza se provokativně rozhlédl. „Souhlasím. Na pěkné děvče je pohled vždycky příjemný.“

„Nech na hlavě, plesnivče,“ řekl hospodský popuzeně. „Náhodou, co ti budu povídat. Tahle holka...“

„Správně, co bys mu povídal. On už má všechno za sebou a ženské mu už nic neříkají. Přitom ani není tak starý. Jenže toho už moc pamatuje a to se pak sčítá a umocňuje.“

„Teď promluvil ten pravý. Když ty potřebuješ model, Abunde, bereš si k ruce naučný slovník nebo anatomický atlas. Můžu tě ujistit, že heslo prsní bradavka ve slovníku není.“

„Na co narážíš?“ zaútočil Žlábek. Až dosud se mu zdálo, že je všechno v pořádku. Jeho ženské akty prsní bradavky postrádaly. Věřil totiž, že bez zvýrazněné prsní bradavky jeho ženský akt ztratí odpuzující sexuálnost. Proto se snažil ženu zbavit toho, co na ní bylo podstatné, a obracel pozornost k tomu, co vidět nebylo, alespoň ne na první pohled. K duchovnu.

„To je zajímavé,“ řekl Sůva a neupřesnil, co má na mysli.

„Tak řekni, kolik bys chtěl měsíčně?“ naléhal Solari.

„Koupíme mu anatomický atlas.“

„To by ses, kamaráde, prohnul.“

„Teď jsou v kurzu americké učebnice. To starý český atlas bude někde za pár šupů. Myslím ve výprodeji.“

„Nedělej si iluze. Atlas made in USA pro doktory stojí přes dva tisíce a přitom není k mání.“

„Jak to víš, Abunde?“

„Tak kolik bys chtěl měsíčně?“

„Za co?“

„Bože můj, za to, že ji necháš bydlet.“

„Já jsem řek, že ji nechám bydlet?“

„Víš, kamaráde, jak by se ti ulevilo?“

„Jestli jsem dobře rozuměl, ulevilo by se jenom tobě.“

„Z bytu platíš takovejch osmnáct stovek. Bez ostatních poplatků. Důchod nemáš větší než ostatní vrstevníci. Moc ti toho tedy nezbude. Když od ní budeš chtít tak patnáct, což je ušlechtilá cena, myslím cena stanovená ušlechtilou osobou, filantropem, přítelem mládí a tak, přece jenom ti něco zůstane na pivo. Alespoň sem tam.“

Z ulice se ozvalo troubení a pak křik. Otočili hlavy k oknu, které před tím servírka zakryla záclonou.

„Někdy se stane,“ ozval se Jouza po pauze, ve které všichni počítali a odhadovali ubohost své existence, „že člověk dá přednost jistotám ne sice příliš povzbudivým, ale přece jenom pohodlným. Já jsem si na ně už zvykl.“

„Koukej, holka je mladá, zdravá, vzdělaná. Slušně vychovaná. Je z Chrudimi. Rodina ji vydržovat nemůže. Domluvíme se? Můžeš sem chodit na večeři.“

„Ha, ha, ha,“ smál se Sůva. „Na tousty chrousty.“

Holka mladá, zdravá a vzdělaná se po nich ohlédla. Dědci rozvazují.

„Představ si ty dlouhé zimní večery, kamaráde, a neodporuj,“ vyzval ho Žlábek a hledal po kapsách peněženku. „Už tady sedíme moc dlouho. Vypadá to, že se chystají zavírat.“

Vstali, zaplatili. Červená s nápisem Coca-Cola se najednou začala silně připomínat. Když si Žlábek se Sůvou brali kabáty, špitl Jouza do Solariho ucha, které se obracelo k baru a spolu s majitelem se tvářilo nerudně: „Ať přijde v neděli ráno, ale spíš dopoledne. Na něčem se už dohodneme.“ Hned se však odvrátil. „Jo,“ řekl, když oba kolegové s kabáty na těle přišli blíž, „to červené víno vyndej z lednice, když zuby zebou, pít se nedá.“

„Fajn. Beru to jako oprávněnou kritiku váženého hosta a znalce,“ smál se Solari.

*

„Evžene?“

„Hele, ty ještě žiješ? Proč jsi se neozval, člověče?“

„Já bych se byl ozval, jenže...“

„Jenže jsi neměl čas, jenže se ti nechtělo, jenže jsi líný jako veš. Taky ti nepřálo počasí. Těch jenže je jako blech v psím kožichu. Tak skoč na tramvaj a ať už jsi tady.“

„Já jsem, vlastně, chtěl jsem se zeptat, jak se ti daří, když jsme se tak dlouho neviděli.“

„Všechno se to dozvíš, až přijedeš.“

„Taky jsi mohl sám zavolat, jen kdyby se ti chtělo.“

Mírná pobídka, výzva, člověče, ještě ti na mně záleží? Člověk Jouza vstupuje do mnoha vztahů. Od jisté doby se ovšem mnohé zjednodušilo, mnoho vztahů ubylo. Zbyly rozpaky. Co ještě platí, co už neplatí? Potkám ho na ulici, odvrátí se, anebo ho mám pozdravit první? Přece se nebudu podbízet a ponižovat. V případě kamaráda Evžena, Mistra sochaře a hlavně kamaráda, to snad neplatí. Nebo taky? Dnes si člověk nemůže být ničím jist. Když Jouza klepal na nějaké dveře, počítal s tím, že taky nemusí vejít. Každý se udělal pro sebe, nějaký tradovaný kolektivismus, altruismus – k smíchu. Možná snad prostá lidská sympatie, někdy ohledy, já jsem taky člověk jako ty.

„Zalévám ti desku, mám však dojem, že se ti to už zbortilo.“

„Nevadí. Už ani nevím, co jsem chtěl dělat.“

„Měl by ses stydět. Naříkáš jako bába Prdlavka.“

Dáma toho jména byla kdysi modelkou a sedala studentům jejich atelieru, když zmínění sochaři studovali.

„Máš toho nadělaného skoro jako na volnou plastiku. Vysoký reliéf. Vzpomeň si, nebo si vymysli něco jiného. Přece ti nejde o to, abys oslnil kupce – nebo sponzora, jak se jim teď říká. Tak tě čekám.“

„Prdlavka umřela někdy na začátku sedmdesátých let.“

„No jo, já jí byl na pohřbu. Z našeho atelieru jsem byl sám. Vidíš, už je jenom v něčí paměti.“ Zavěsil, myslel, že bylo řečeno všechno, co mělo být řečeno.

*

V létě byl Jouza v Prachaticích. Měl tam na náměstí – nebylo to přímo náměstí hlavní, dá-li se v Prachaticích mluvit o hlavním náměstí a náměstích vedlejších – sochu. Všude byli holubi, psi je honili. Jouza dělal monumenty. Někdo je dělat musel, když je doba chtěla. Když přijel do obce, kde jeho socha stála, ať venku nebo ve spořitelně, vždycky si ji šel prohlédnout. Tahle stála. Jenže jeho jméno, vyvedené v kovových literách, někdo, zřejmě dlátem, odsekal. No prosím. Jako by ho vykastrovali! Už nejsem nikdo. Už jsem umřel. Lépe umřít v původním slova smyslu než takhle. Na tomhle životě mi záleží víc než na tom druhém.

*

Ten systém se udržel tak dlouho proto, že to s ním většina jeho stoupenců nemyslela zas tak úplně vážně. Každý si ho po svém vylepšoval. Nebo naopak? Kdyby všichni, kteří pro něj hlasovali, dělali to, k čemu se na schůzích zavazovali, nebylo by síly, která by ho rozvrátila. Přirozený lidský oportunismus? Slitování je matka porážky, říkal prý Čingischán.

*

Problém, Jouzo. Dočasnost a přechodnost. Základní otázky naší trvalosti. Všechno podstatné máš za sebou a divíš se tomu. Všichni kolem, i ten řidič tramvaje, který tě nechal doběhnout na refýž, i když nemusel, to má před sebou. Myslím tohle zjištění. Ted sedí a blaží ho, že udělal dobrý skutek.

Jemu toto poznání dočasnosti Jouza nepřál. Přál ho jenom některým z bývalých přátel, kteří vyskočili na koně a drží se pevně v sedle. Na věky věků. Amen. Až jim poleze tlusté do tenkých, poznají, jak chutná poznání.

Ulice vykřikovala své denní zprávy. Pozdní vydání ranních informací. Cena kuřat, bůčku, vepřové plece. Ceny nestačil zahlédnout, nechtěl kroutit krkem, bolelo ho v zátylku. Díry v ubíhající vozovce přehlédnout nešlo. Klopýtavý pohyb staříků, možná vrstevníků, kteří nedbali o životosprávu. Hekavé nastupování a řidičovy ohledy.

„Děkuji vám,“ křičí babka, Jouza poděkovat zapomněl. Trochu ho to zamrzelo, proto babku pustil sednout. Kolem sedělo několik mladších lidí, jako vždy, kdo dřív přijde, ten si sedne. V příští stanici stejně vystupuje.

*

Evžen má dům jako hrad. Zapadlá ulička, vily a zahrady. Z venku dům mnoho neslibuje, ale uvnitř poznáš, že ho navrhoval a stavěl odborník, který nemusel šetřit. Zahrada je ovšem zarostlá, v ní je sem tam obtížně sem dopravený kus skály. Mezi tím slepice. Evžen má blízko k přírodě. Domácí zvířata na dvoře asi těší jeho venkovskou duši.

„Patříš mezi ně, kamaráde. Nemysli si, že když umíš číst a snažíš se přírodu korigovat, což ti na čas velkoryse promine, že jsi něco víc. Nejsi. Tvoje úzkosti tě diskvalifikují, zaskakují. Promiň. Mluvím nesmysly, nesmíš si to tak brát. Každý v sobě máme kus měšťáka, který vidí v civilizaci střed Vesmíru. Pokora, hochu. Bez pokory jsi jenom větrem zmítaný loňský list z tohoto stromu.“ Ukázal na starý ořech, který odmítal porazit, i když už neplodil.

Se svou ženou žil v přízemí, patro obýval ženatý syn s rodinou.

„Co dělá Evženie?“

„Šla k doktorovi, bolí ji zuby.“

Evžen měl za ženu Evženii. Dojemná shoda. Atelier pak vzadu za domem, vchod ze zahrady. Teplo z plynového kotle, který vyhříval celý dům, bylo příjemné. V tomhle předjarním čase jistě.

„Když někoho v našem věku ještě bolí zuby, může mluvit o přízni matky přírody.“

Jouza vyndal z aktovky ručník a několik špachtlí.

„To jsi snad nemusel.“

„Já vím, že ne, ale pořádek dělá přátele.“

„O tom silně pochybuju. To by bylo mezi lidmi všechno moc jednoduché. Stačilo by si pravidelně čistit boty a...“

„Vidím, že se neměníš, a to je dobře.“ Jouza prohlížel ztvrdlou hlínu na desce. Dvě svislé latě omezovaly prostor, ve kterém mělo něco vzniknout. „Znovu to rozdělám.“ Sundal si sako a vyhrnul rukávy košile. Hlínu zásadně rozdělával rukama.

„První, co jsme se na škole učili, byl reliéf. Stáhnout desku. Pamatuješ na to?“

„A ty s tím na stará kolena zase začínáš. Doufám, že se postupně propracuješ k velkolepým panákům.“

„Umím si představit, že někdo, třeba Syneček, dělá doma model, kterému říká Zákon trhu. Ne, hrome, jak se to jmenuje, Klaus tím pořád operuje. Něco jako všemocná ruka, nebo tak nějak.“

„Ty jsi zase dělal macaté ženské a říkal jsi jim Svoboda, možná i Diktatura proletariátu. Tak se nesměj.“

„Nesmysl. Žádná diktatura proletariátu. Dělal jsem partyzány a barikádníky. Měl jsi tenkrát proti tomu něco? Neměl. Tak proč mne dneska popichuješ?“

„Proto, že si děláš legraci ze Synečka. Každý chce žít a každý žije v nějakých poměrech. Nevybral si je. Ty tu jsou a on se musí nějak podřídit, vyrovnat se s nimi. Buď tak, že s nimi souhlasí, anebo jinak.“

Jouza plácl kusem hlíny na desku a o postranní tyč si utíral ruce. Zřejmě měl výraz, který přiměl Evžena k pozornosti.

„Něco ti je? Nějak jsem se tě dotknul? Neblbni přece.“

„Já neblbnu.“

Seděl a koukal se na boty. V atelieru se Evžen nepřezouval. Měl tu binec, rozpracované plastiky, zbytky sádry, role balicího papíru a na něm náčrty ženských postav. V koutě stála sádrová ženská v životní velikosti. Evžen ve špinavém modrém plášti vypadal jako kupecký příručí v železářství pana Svitáka u nich v Jaroměři. Dřevěné schody vedly do ochozu na úrovni prvního patra. Tam měl Evžen psací stůl a knihovnu. Tam byl prostor pro přemýšlení.

„Něco ti je?“

„Je. Jsou věci, které nemám rád a s nimiž se nedá nic dělat, jenom to, že je nemám rád. Na co umřela?“

„Kdo na co umřel?“

„Paní Mrožková.“

„Paní Mrožková? Znal jsem ji?“

„Přece jsi o ní mluvil. Prdlavka.“

„Bože, ty si pamatuješ, že se jmenovala Mrožková?“ divil se Evžen. Na co umřela, už nevěděl. Jenom si byl jist, že jí byl s kvestorem na pohřbu. A se šoférem, který kvestora vezl, a když už tam byl, vešel a postál u dveří obřadní síně.

„Umyj si ruce, udělám kafe.“ Byla to výzva ke smíření, i když vcelku nebylo proč se smiřovat.

Konvice stála na plynovém sporáku.

„Potkal jsem Bílka.“

„Kterého Bílka?“

„Pana soudruha, přece. Už jsi zapomněl?“

Pana soudruha. Zapomenout nebylo možné.

„Zase obchází ateliery?“

„Sebevědomí ho neopustilo. Je si jist, že nebýt jeho, byla by česká kultura dávno pod drnem. Umění určitě.“ Postavil na stůl, ze kterého sundal větší kusy všelijakých zbytků, dva šálky a hledal lžičky.

„Šťastný to člověk. Doufá a věří, že přijde doba, kdy bude opět slaven.“

*

Bylo to takhle:

„Hele! Bacha! Pan soudruh je za rohem,“ křikl někdo do dveří a zmizel dřív, než stačili otočit hlavy.

V atelieru teď byli dva studenti, asistent Syneček a Jouza s Evženem. Jouza tam byl náhodou, proto se chystal, že se obratem ztratí.

„Počkej, ty jsi přece funkcionář a tenhle pán musí mít kolem sebe svitu znalců. Neblbni,“ držel ho Evžen za kabát.

„Já jsem funkcionář svazový, a ne školní,“ vzpíral se Jouza.

„Tím spíš.“

„O co se tu přetahujete, soudruzi?“ Bílek byl ve dveřích a tvářil se přičinlivě. Byl to jeden ze škály jeho výrazů. Měl je pro všechny příležitosti. Teď uplatnil typ: Jsem mezi svými, sem patřím, tady jsem doma.

Pozdravili, ruce podali. Studenti se vysmekli ze dveří, nikdo jim nebránil.

„Kde máte profesora?“

Když přišel Bílek na školu, dělal mu společnost rektor a profesor příslušného atelieru. Tentokrát přišel bez ohlášení a profesor byl ještě na chalupě.

„Pracuje v terénu. Vybírá materiál.“

„To mi vypravuj a tvař se přičinlivě. Profesor vybírá kamení!“ Zasmál se právem. „A co vy, na čem pracujete?“

Zůstali tu tři, museli vydržet.

Vypravoval, mluvil, radil. Poslouchali, jinak to nešlo. Požádal je, aby profesorovi vyřídili, že ho má ve středu dopoledne navštívit. Co mu chce, neřekl, ale bylo to prý důležité. Slíbili. Už mysleli, že se rozloučí, když je vyzval, aby si s ním zahráli karty.

„Je taková situace, příjemná chvíle. Myšlenky se hrnou, zrovna když člověk zahálí. Nevšimli jste si toho?“ Že byl právě na škole, kde se v tu chvíli mělo zřejmě vyučovat, velkoryse přehlédl.

„Skočím pro mariášky,“ chopil se iniciativy Syneček. Hned se nestane, aby on, asistent, hrál karty s polobohem.

„Mariáš ne, kanastu.“

„Co? Kanastu? To je pro školní děti. Chlapi hrají mariáš,“ smál se Syneček – a to neměl. Nakonec samozřejmě hráli kanastu a dbali, aby nevyhrávali.

Panu soudruhovi se však přívětivá nálada nevrátila a Syneček zůstal asistentem bez naděje, že někdy povýší. Stárnoucí asistenti to mívali těžké. Obvykle asistenty zůstávali. Ovšem v téhle branži být asistent bylo existenční terno. Byl pod penzí a nesužovaly ho tvůrčí nejistoty. Pokud ovšem nešlápl vedle.

*

„Co teď děláš?“ ukázal Jouza na sádrového panáka. Ženskou postavu samozřejmě poznal, ale chtěl vědět, co jí chce Evžen vyjádřit.

„To je otázka,“ zasnil se oslovený. „Přece vidíš mladou dívku. Mládí, věčné jaro. Touha, která je v člověku pořád, i když je už dědek. Pořád mne tahle symbolika láká. Přitahuje. Mám pocit, že právem. Tedy, že na to mám pořád právo.“

Coca-Cola na červeném podkladu.

„Já bych to už asi neuměl a mám důvod ti závidět.“

„Dělal jsi někdy se sádrou?“

„Jenom jako student.“

„Tak si to zkus.“

„Nejde o techniku, jde o to, co...“ plácl se do čela. Naznačil, co nechtěl říct nahlas.

„Měl by ses stydět. Děláš ze sebe dědka.“

„Ne dědka, ale důchodce. To je rozdíl.“

„Sochař, malíř nebo spisovatel nejde nikdy do důchodu. Tvořivost se nedá spoutat nějakou normou, která by tě vyřadila z práce. Když houslistovi zchromnou prsty, jde do penze. Když se malíři začnou třást ruce, změní jenom techniku. Mohl bych jmenovat. Tak co naříkáš? Velký panáky dělat nemůžeš, protože nemáš kde. Tak dělej ze sádry. To můžeš u mne nebo třeba v kuchyni. Kamaráde, jenom chtít.“

„Proč ta holka nemá prsa?“ ukázal Jouza.

„Má prsa, jenže je nechceš vidět,“ zastával se Mistr svého představovaného modelu.

„Víš, Evžene, že jsem tě nikdy neslyšel zpívat?“

Evžen byl o několik let starší a ve svých sedmdesáti letech by už neměl být ničím překvapen. Teď však zjevně překvapený byl.

„Co je to, prosím tě, za otázku? Kdybych tady v aťasu začal hlaholit, sádra by se mi sloupala. Tak zpívám falešně. Zeptej se Evženky. Hrůza. Proč se ptáš právě na tohle?“

„Tak mne to napadlo,“ smál se Jouza.

„Nic jen tak nikoho nenapadne,“ trval na odpovědi Evžen. Jouza se však jenom smál a mlčel.

*

„Někdy se člověku stane, že se směje jako blbec, aniž chce,“ řekl sochař a přítel Evžen. „Náhle je v něm něco silnějšího, co mu brání se kontrolovat. Nějaký přetlak, možná přetlak se z člověka vymámí, vyvře smíchem. Nejspíš to však jsou rozpaky. Ano. Já se směju nejvíc, když jsem v rozpacích. Omlouvám se světu, že mne zaskočil v nedbalkách. Nechci na to myslet, ale nejde to jinak. Jinak bych se...“

Co by se jinak? Kdo ví, co by se jinak. Domýšlet se nechce, kdyby člověk nebyl přítel, tak by se patrně nestyděl to říct, co by se přítel se... Takhle na něj bere ohled. Na všechny, jenom na svoji ženu ohledy nebral. Dodnes ho to mrzí.

*

„Víš, příteli,“ řekl Jouza a bral si kabát, chystal se k odchodu, aniž co udělal, ale slíbil, že se brzy vrátí, protože mu to nedá, „mám jeden problém. Tuhle jsem si četl v esejích Michaela de Montaigne a narazil jsem na místo, které mi vzalo dech. Aniž by tušil, že někdy bude nějaký Jouza, napsal – dal za tu větu otazník a tím mi trochu ulevil – že používat múzy jako kratochvíli znamená je zneuctít.“ Řekl a sledoval, co přítel sochař na to udělá. Ten mlčel a celou větu si v duchu opakoval a zapisoval do paměti. „Takže já, já se chystám být jako ti, kteří z dlouhé chvíle píší básně, fušují do literatury a třeba malují obrazy. Jenom proto, že se to zřejmě hodí nebo sluší. Že je třeba nějak ubít čas. Že je to uspokojuje, protože tohle jednání jim poskytuje pocit výlučnosti. Nějak si s tím musím poradit.“

„Nech to plavat,“ řekl posléze Mistr. „Šlo o jeho problém. Všemu, co kdo kdy řekl, se nedá věřit, protože se nemůžeš vejít do jeho kůže.“

„Jo, jen abys měl pravdu,“ řekl ještě Jouza mezi dveřmi.

*

Už od rána chodil netrpělivě od okna k oknu. Věděl, že v celém domě nefungují domovní zvonky. Musela počkat, až někdo půjde ven nebo dovnitř, nebo prostě dveře silou vyrazit.

Vyrazit. Vrazit do nich, zapůsobit určitou silou a ony se pak poddají, pokud je někdo nezamkne, samozřejmě. Věděl to, a přesto zvonek nešel opravit ani dát na dveře papír: nezamykejte, čekám opraváře.

FORS DOMINA CAMPI. Cicero. Náhoda ovládá pole.

„Prosím vás,“ mávala rukou rozčíleně paní středních let, která vybírala peníze za předplatné tisku. Minulou neděli večer se k Jouzovi neprobojovala. „Já se k vám dobývám už několik dní. To si ten zatracenej zvonek nemůžete spravit? Zbytečně mi děláte potíže.“

Samozřejmě, že neměla drobné, a tak ho tento nedostatek stál devět korun.

V deset hodin zazvonila u dveří Jouzova bytu.

„Já jsem Jouza,“ představil se. Věděla to, samozřejmě. Chtěl však něčemu učinit zadost, sice nevěděl čemu, ale přesto se nespokojil s pouhým pozdravem.

„Nouzová.“

Ustoupil od dveří a vzal jí z ruky objemné zavazadlo. Plátěnou tašku, do které se vejdou několikery šaty a vše, co člověk může potřebovat k přechodnému pobytu. Tašku postavil na zem. V předsíni bylo málo místa.

„Tak pojďte dál.“

Shodila střevíce a vešla do dveří, které byly volné.

„To je kuchyň,“ řekl zbytečně.

Rozhlížela se po kuchyňské lince, na které stálo několik šálků a pánev, umytá sice, ale neuklizená. Na jídelním stole stál přenosný televizor značky Philips. Nad dveřmi do pokoje, do kuchyně vedly dvoje dveře, byla police plná kuchařských knih. Čím méně se kde vaří, tím více se o vaření uvažuje.

„Kuchyně,“ řekla, „tady se taky budu zdržovat?“

Rozhodil ruce, jako že asi, možná, kdo ví, co všechno se může přihodit.

„Kde budu spát?“

„Samozřejmě, že ne tady.“ Trochu se namíchl, nevěděl však proč a na koho. „Vezměme to po řadě. Tady se můžete dívat na televizi. Buď v pokoji, kde je větší obrazovka, nebo v kuchyni, podle toho, na co se budu dívat já. Abychom si navzájem nedělali násilí. Alespoň jsme to tak měli se ženou domluvené. Koupelna. Nechávám ji otevřenou, aby větrala. Když je zavřená, je někdo uvnitř. Nezamykejte se, nerad bych vyvracel dveře, kdybyste tam upadla. To platí i pro tuhle místnost,“ ukázal na kabinu, kde tušila záchod. „Je tam hlučný větrák, který dodá žádoucí informaci.“

„Kdo všechno mimo nás dva tam může vejít?“

„Nikdo. Doufám, že o sebe nebudeme zakopávat. Tady je váš pokoj.“ Otevřel dveře do místnosti, kde na jedné straně byly knihy, na druhé okno v celé šíři místnosti, na třetí visely obrazy. Stál u ní stůl a lůžko. Ve čtvrté byla skříň ve zdi a dveře.

„Je tu jeden problém. Spíš soukromý a osobní. Od doby, kdy odešla, tady jenom luxuju. Jinak sem nevejdu. Musíte si všechno přizpůsobit svým potřebám.“

Ukázal na záplavu knih a papírů, které byly v hromadách rozloženy na stole.

„Moje dcera se tu jistě brzy objeví, jen co jí řeknu, že tu mám nájemníka. Přiharcuje na zpěněném koni a pak se domluvíte.“

„To tedy nevím.“ Dala ruce v bok a rozhlížela se.

„Nějak to musíme postupně vyhádat.“

„Nerada bych vám dělala problémy, pane profesore.“

Chápavá holka.

„To, čemu říkáte problémy, je trvale přítomná skutečnost, která se neustále obnovuje. Někdo by už měl být imunní, nebo alespoň otrlý. To platí o mně.“

Nedalo se nic dělat. Znamenalo to zahájit novou životní etapu. Likvidovat pozůstatky člověka, který sice už není, ale pořád vlastně je. Jenže nemohl trvale zůstat vězet ve věcech, které bral do ruky. To by každá věc, každý kus něčeho musel někoho připomínat. Vždyť se tady kolem nás na světě zdržovaly miliardy lidí. A kde je jim konec.

„Přednášela u nás na škole. Slyšela jsem o ní.“

A tohle po ní zbylo. Už žije jenom v paměti několika lidí, kteří ji znali, do jejichž doby patřila, spoluvytvářela jejich životní klíma. A napsala pár knížek, čtenář si obvykle napsané nespojuje s konkrétním člověkem. Napsané dílo žije svým vlastním životem a dělá, že s autorem nesouvisí. Stejně jako socha na náměstí. Ten panák si v Prachaticích stojí i bez jeho jména.

„Peřinu dejte vyvětrat na balkon, jsou tam nataženy šňůry, doufám, že jsou dost napnuté.“

Vrátil se k sobě do svého kutlochu. Jeho pokoj sousedil s ložnicí jeho ženy. Když v noci chrápal, chodila ho obracet na bok. Podíval se na hodiny a šel do kuchyně. Zapnul plynovou troubu, v poledne bude k obědu kuře, až bude čas, postaví na hořák vodu a uvaří rýži.

„Jo, slečno,“ zavolal a přiměl ji, aby k němu vešla do pokoje.

„Tady je to jako v keramickém muzeu.“

„Pozoruhodný postřeh.“

Nepostřehla, že to mínil ironicky. To, na co se dívala, nebyla keramika, ale miniatury z poctivých sedimentů a vyvřelin, z žuly, ruly, čediče a dioritu. Jedna hlavička byla z metamorfovaného vápence, který se dá krásně vyleštit. Z mramoru. Vše za zbytků, z úlomků, které mu bylo líto vyhodit. Kdysi.

„Je tu otázka, jak vám mám říkat.“

To byla skutečně správná otázka. Mezi lidmi bývá zvykem, že se oslovují jménem. Nebo titulem. Možná že nějaký měla.

Tvářila se rozpačitě.

„V Chlumu u Třeboně byl nebo ještě je učitel Nouza. Pokud jste Nouzová z Chlumu u Třeboně, dali vám taky nějaké křestní jméno. Bývá to obvyklé. Uznáte, že na vás nemohu volat Nouzová, přijďte laskavě k večeři.“

Vtipálek, sochař a důchodce.

„Jestli je tatínek někde učitelem, to skutečně nevím. Nevím totiž, ani jak se jmenuje. Určitě se nějak jmenuje, jenže matička se nepřiznala, že by to kdy věděla. Jinak se jmenuji Markéta. Ještě něco?“

„Ano, Markéto.“

Strčil do dveří a šel do kuchyně.

„Sem si dávejte potraviny, které si přinesete.“

Uvolnil v ledničce jednu polici. Několik sýrů, láhev okurek a něco, co bylo v plastikové krabici, dal nahoru. „A chleba sem.“ Na lednici stála plechová schránka. „Protože jsem vás pozval na dost nevhodnou dobu, zvu vás taky na oběd. Námitky nepřijímám.“

Otevřel dvířka plynové trouby, někdy mu plamen zhasl, tentokrát ne.

Stejně budou s holkou problémy, řekl si, když se vrátil do svého pokoje. Dívka má specifickou osobní historii. Jakou psychiku mají tihle polosirotci? Odstrčená sirota. Komplexy. To jsem si zase jednou dal.

„Promiňte, jestli jsem příliš vlezlá, ale ráda bych se něco dozvěděla.“

Kýval hlavou, jako že proti vlezlé otázce nemá námitky. Proto pokračovala: „Kde pracujete, myslím, jako sochař?“

„O atelier jsem přišel, proto chodím k příteli, který má dost místa. Ještě něco?“

„Ne, děkuji... a omlouvám se.“

Napětí z člověka. Úplná pitomost, říkal si. Přijde sem holka, chce tu bydlet, no prosím. Dám jí zkušební lhůtu. Měsíc? Ne. Čtrnáct dní. Za měsíc si člověk zvykne a to by pak třeba litoval.

Čtrnáct dní. Jenže z čeho ji mohu zkoušet? Jestli po sobě umyje nádobí? Samozřejmě, že umyje. Ve zkušební době určitě. Jestli ráno pozdraví? A co ještě? Jestli nemá vlezlé otázky.

Podíval se do trouby. Viděl kuře v troubě. Ani se neobtěžoval s nádivkou. Rozkrájel kuře na kousky a teď je peče. Až se kuře upeče, co potom? Mohl je upéct v tlakovém hrnci. Bylo by to rychlejší a lacinější. Pozoroval ústup hostitelského nadšení.

Vyndal pekáč z trouby a kuře přendal do Papinova hrnce. Přilil trochu vody a čekal, až pára začne zvedat záklopku. Špinavý pekáč svědčí o neujasněném přístupu ke kuřeti. Jistě. Váhavost a nerozhodnost domácího je k smíchu nájemníkovi. Je v literatuře nějaká starořímská alegorie? Sotva. Instituce nájemníků svědčí až o našem zchudnutí, nebo souvisí s nabytím bohatství? Hloupost, pane domácí. Až se vznikem nájemníků. Bude to novodobá kategorie odpovídající sociální diferenciaci. Tržním vztahům.

Měl bych si sem pověsit velký poutač s bílými písmeny na červeném podkladu. Sem však nikdy nepřijde nikdo, koho by měl poutat. Proto by nesplnil účel.

Snažil se nemyslet na svoji nebožku ženu.

Jestli je tu někdo nebohý, jsem to já. Jsem člověk, kterému skončila lhůta, který přišel o všechny radosti, sporné, samozřejmě, ale i o všechny strasti. Pro nebytí ovšem tyto hodnoty neplatí. Jsou to sny a představy člověka jsoucího. Když nejsi, nemá cenu o tobě uvažovat jako o člověku poškozeném. Já mohu litovat, protože bych neměl třeba právě tyhle starosti, podepřela by mne, podpořila, měla by radost, že jí přišli nějací studenti a mnozí že se dokonce tvářili přičinlivě. Nebo by tě něco trápilo a já bych ti to vyvracel. Dokud člověka něco trápí, je dobře, protože je. Kdo je? Ten trápený člověk, protože trápení je naše trvalá přítomnost. Omšelá zkušenost. Kolik se zachovalo římských citátů o smrti? Strašně moc. O smrti lidé pořád přemýšleli. Jako my. A vymysleli něco? Vymysleli toho moc, ale teď na to není čas. Teď musím krájet cibuli a utřít česnek.

Když dojde na věc, Jouza vždycky uhne.

„Neměla bych vám s něčím pomoct?“

„To tedy... já skutečně nevím s čím.“ Hrnec s vodou, ve které chtěl uvařit rýži, postavil na hořák.

„Není vám proti mysli, že jsem přišla do kuchyně?“

„To jako... aha... proti mysli? Proč?“

„Já si chci pronajmout pokoj a nemám právo courat po bytě.“

„Ještě jsme si neřekli, jaká máte nebo nemáte práva. A sedněte si, nemám rád, když nade mnou někdo postává.“

Teď by se měla omluvit, řekl si Jouza.

Omluvila se, jako by ji vyzval.

„Tak,“ řekla a položila si ruce na ubrus, „pěkně to voní.“

Jestli řekne, že se mi to připaluje, dostane pohlavek.

„Moje žena byla dobrá žena,“ řekl. „Sedla si tam, kde teď sedíte vy, a do všeho mi mluvila. Teď, sedět na svém místě, kde sedíte vy, by řekla, že se mi to připaluje. Já vím, že se mi to připaluje. Nejste taky toho názoru?“

Zvedl hrnec a pustil na něj v dřezu proud vody. Zasyčelo to a poklice odpadla.

„Je to krásně pečené. Podívejte se.“ Nastavil hrnec, aby do něj viděla.

Pochválila ho. Pochvala dělá staříkům dobře.

Velkou chromovanou vidličkou přendal maso do porcelánové mísy a přikryl je poklicí ze stejného materiálu. Na prkénku měl nakrájenou cibuli a utřený česnek. Všechno to shrnul do hrnce.

„Nevíte, co bych tam měl ještě dát?“ Mnul si bradu. „Jako kluk jsem četl dobrodružné romány o dobývání Indie Angličany. Jedli tam maso na curri. Netušil jsem, o co jde. Tak tam přidáme karí. Snad bude vyhovovat. Nebo ne?“

Nevyjadřovala se. Chytrá holka, usoudil.

„V ledničce je hrášek, laskavě ho otevřete.“

Vstala a vařečkou zamíchala vařící se rýži.

„Vidíte, já bych ji nechal připálit. Už se stejně chytla dna. Nemám pravdu?“

Měl, ale ona se jenom smála. Našla konzervu hrášku a hledala, čím by ji měla otevřít. Pak konzervu obratně otevřela.

„Když už jste na nohách, sceďte tu rýži a pak ji hoďte sem do papiňáku.“

Jemu oběd chutnal. Snad proto, že ho jedl s někým, kdo se choval přijatelně a chválil jeho schopnosti.

Seděli u neuklizeného stolu, nad talíři, které nesly stopy oběda. Bylo třeba vstát a odstranit zbytky.

„Víte, slečno, nevím o vás nic, vy o mně taky ne.“

Ukládala si povinnost sedět a zdvořile naslouchat. Záleželo jí na bytě.

„Já jsem sochař. Víte, o co jde?“

Kývla. Bodejť bych nevěděla, starochu.

„Víte starou belu. Já sám jsem sochař – a nevím. Jak proniknout do podstaty. Kde je? Podstata, princip, primární pohyb, zdroj, různě tomu lidé říkají, když si kladou tuhle otázku. Když je to vůbec napadne si ji položit. Podle sochaře symbolizuje podstatu tvar. Pro jiného je to slovo, pro dalšího zvuk nějak harmonicky vyvedený. Jenže kde je podstata, když ji tvar jenom obráží, ukazuje, naznačuje, ale o moc víc o ní neříká?“

Jouza teď natáhl ruku přes stůl a vzal děvče za zápěstí. Přitáhl ruku k sobě, nedbal malého odporu, který kladla, a shrnul jí rukáv k rameni.

„Říká nám tahle křivka něco?“

Sjel prsty a celou dlaní po měkké, pružné kůži, mírně prsty promnul sval od dlaně k podpaží. Jako chlap cítil mírný záchvěv smyslů.

„Samozřejmě, že říká. Jenže to, co nám říká, je tedy podstata? To tak vědět. Snad jsou smyslem umění naše smyslové reakce. Nějaké historické doklady o náladách a pocitech, snech a touhách, činech a odhodlání někdejších lidí jednat. Doklady o tom, že jsme na tom všichni stejně a že tomu nikdy nebylo jinak. Přitom o nich nevíme nic, jen to, že byli lidmi, tedy jako my. Nic moc. A to nás má povzbudit, dodat nějakou naději?“

Mávl rukama a složil je vedle talíře.

Markéta si stáhla rukáv a v očích měla mírně nejistý výraz.

„Tohle všeobjímající MY je zatraceně málo pro naše iluze. Přitom bez iluzí není života. Lidského, myslím. Umění musí být iluze, iluze o člověku. Nebo snad o Bohu?“

Zase se jí díval do očí. Neviděl tam nic jiného než zaujaté očekávání.

„Znám dost lidí z naší branže, kteří uvízli na téhle zjednodušující tézi. Rozmnožování přece člověka ponižuje, protože ho sbližuje s nižšími živočichy. Nebo ne?“

Nevěděla, proti čemu by se měla bránit. Nedala taky najevo nic, co by potvrzovalo jeho dohad.

„Se zvířaty se člověk shoduje v tom, že jí a pije, že se rozmnožuje a zažívá. Jenže se od nich liší, protože si uvědomuje sám sebe, chodí zpříma a mluví řečí. Koumáci přišli na to, že právě v tom se shoduje s nižšími anděly. Sexualita nás proto diskvalifikuje. Pokud má tohle být rozpor, tak se s ním nedá nic dělat – a šilhat po bezpohlavních andělích mne neuspokojuje. Přesto mnozí volají, že umění musí člověka vést k Bohu,“ volal Jouza, sochař a profesor, teď právě myslitel. Co dřív? Asi sochař.

„Když si neuměli odpovědět, sklouzli k tomu jednoduchému, co se jim nabízelo nebo bylo nabízeno. Já nevím. Nic nevím. Jsem jenom obyčejný blb, kterému kdysi o něco šlo a teď si nejsem jist, zda mi ještě jde o něco. Přece nemá cenu hledat, když předem vím, že stejně nic nenajdu. Nenašli jiní – a jací to byli mistři. Tak co?“

Čekal, možná že dívka chce na to něco říct. Seděla však a mlčela. Třeba neměla co říci. Zaskočil ji. Překvapil a ona je zvyklá na hospodské tlachy. Napadlo ho, jestli nedělá chybu, když tak otevřeně předvádí názory, se kterými se svěřoval své nebožce.

*

Jouzo! Nehřeš planými stížnostmi na všednost, na únavu z ní. To jsi už vyčerpal všechny možnosti? Srdce se zastaví, ale ta chvíle tu ještě není. Za touhle hranicí je pak pusto. Rozpadlá námaha minulých dní, neméně prázdných, jak se ti zdá. Jenom se zvedni a pohni záměrem upadnout v pokušení. Úděl je daný, ale člověk je k tomu, aby se vzepřel.

Vzepřel údělu? Vzepřel předtuše, vzepřel klamnému účelu, který je jenom přírodní nutností?

Vzepřít se přírodní nutnosti je nesmysl, říkáš si. To prostě nelze. Jediná oblast, kam před osudovou bezmocí můžeš snad prchnout, je někde v tobě. Jak pravil Sofokles:

V pradávném chaosu ležel svět,

nebylo nebe a nebylo země,

nebylo blažených bohů

ni lidí: byla jen tma.

Sem vlož své rozhořčení, svůj nepokoj a naději. A udělej, co umíš. Jenom pro sebe, protože přenášet na druhé svůj neklid, když nevíš, kam míří, nemáš právo. Pokud se někdo v něm najde, pak budeš slaven jak nikdo.

*

„To, že mne zaskočily okolnosti, nemůže mít vliv na případné rozhodnutí všeho nechat a nesnažit se poznat, kdo vlastně jsem, kde to jsem. Tvorba totiž není nic jiného. Tvůrce nahlodá dlátem kámen a co? No, řekněte. Co řeknete? Chce žít, musí prodat. Odpovím, že jste řekla nesmysl. Samozřejmě, že musí prodat, protože chce žít. Jsem rád, když někdo koupí. Ale v tom není smysl. Smysl není na první pohled vidět. Ten je jinde. A já jenom tuším kde. Snad to věděl Michelangelo, snad starý řecký autor Charitek, mimochodem se jmenovaly Aglaiá, Thaliá a Eufrosyné. Já na to říkám, že houby věděli. Když to nevím přesně já, nevěděli to ani oni. Jenom tušili. Kdyby věděli, vybodli by se na další snažení. Se vším by přestali. Vědět znamená dojít na konec cesty a to se za pozemského života nikomu nepovede. Příroda to chytře zařídila. Doběhla nás, potvora. Když dodělám jednoho panáka, o kterém jsem přesvědčen, že to je ona mez, hranice, za kterou se už nedá jít, pak mne přejde nadšení a já vidím, že jsem jenom tam, kde jsem už byl. Jenom se mi otevřel výhled do dalšího poschodí. Před námi se, slečno, nestydatě otevírá nekonečno. Pořád a pořád dokola. Běh na dlouhou míli.“

Při řeči těkal očima kolem sebe. Viděl prázdné talíře, za oknem ulici, automobily v nedělním provozu, viděl bílou stěnu, která potřebovala vymalovat, těkal očima po tváři své podnájemnice. Ta na něj upřeně civěla a jemu to nebylo příjemné. Jouzo, Jouzo, zase se předvádíš. Využil jsi příležitosti.

„Moje žena do mne bušila citáty z klasiků. Proto si je pamatuji. Trpěl jsem nepřiměřenou úctou k řecké a římské vzdělanosti. Říkal jsem si, že to byli giganti. Zakladatelé. Když jsem se pak přinutil a začetl se do jejich příběhů, vstávaly mi na hlavě vlasy hrůzou. Snažil jsem se pochopit a omluvit krutost druhé punské války. Konfrontace barbarství a civilizace, říkal jsem si. Člověka lze polidštit asi jenom silou. Vidíte. Rozumím jenom tomu, že je to na blití. Celá lidská historie je taková. A já se tu snažím nahmátnout něco, co mi uniká, něco, co by ospravedlňovalo moji existenci. Sám sebe tak moci ospravedlnit. Kdyby se mi to povedlo, mělo by lidstvo šanci. Vidíte. Takové vznešené myšlenky se líhnou v tak pitomé palici.“

„Nevím,“ ozvala se konečně, „jestli jste víc filozof, anebo sochař.“

„Správně. Vidím, že se shodujete s Filónem Alexandrijským. Ten taky říkal, že filozof je člověk, který klade hloupé otázky.“

„Ach Bože, co jste to za člověka,“ zalomila teatrálně rukama a rozesmála se hýkavě. Patrně upřímně. Člověk, který by si dával pozor na to, jaký dělá dojem, by se asi smál jinak.

Jouza jí připsal kladný bod.

„Co to takhle zlikvidovat?“ ukázal na nádobí na stole. „Já jsem se vyčerpal řečněním, vy jste odpočívala.“

Vstala od stolu.

„Máte nějakou zástěru?“

Zástěru neměl.

„Celou tu dobu jsem přemýšlela, co chytrého bych připojila. Nic mne nenapadlo. Tohle zjištění může člověka mrzet. Nádobí je však prostor pro mou úspěšnou aktivitu.“

„Hlavně nic nerozsekej.“

To znělo přátelsky a domácky. Jako únik z polohy formálního jednání.

Ukázal jí, kam co patří, a šel si lehnout. V neděli po obědě uléhal ve svém kutlochu a hodinu spal. Někdy s přiměřenou zvukovou kulisou. Ať si holka zvyká.

„Budete chtít kávu?“

„Jo, to by možná šlo. Nechte mi ji na stole, raději mám vystydlou než horkou.“

„Já na vás zaklepu, až bude vlažná.“

„To si zkus rušit mne v mém oblíbeném jednání – dostaneš na prdelku.“

Nestaral se o to, jaký tím prohlášením udělal dojem.

*

Ať děláš, co děláš, osudu se nevyhneš.

Jouza věděl, že na téma osud vtipné nebo moudré výroky vymýšleli staří Římané s velkým úspěchem. Zmíněné tvrzení bylo patrně variantou na toto téma. Autentické, to jest latinské znění však v paměti neměl. Neznamená to však, že nebylo.

Proto se muselo stát, že jeho dcera Danuše, nyní Hroudová, před tím Hřímalová, vešla jednou pozdě odpoledne do jeho bytu a hned ve dveřích zavětřila. Zní to neslušně, když necháte čtyřicetiletou dámu, dámu marciálního vzhledu, úctyhodnou státní zaměstnankyni, ve dveřích větřit. Jouza však vykazoval lhostejnost k podstatnějším zjištěním a následným výrokům, které se měly dostavit.

„Máš tu někoho?“

Pohled proměřil, prověřil, zrentgenoval vše, co bylo na dosah.

„Teď zrovna ne. A zuj se.“

Na zemi byly neuklizené Markétiny domácí šlapky.

„Co je tohle!“

Správně. Byla to vlastně věta tázací, i když výhružná.

„Jestli mne chceš zpovídat, soudím, že se ptáš, čí to je, protože nemohu uvěřit, že bys nepoznala domácí obuv. Tak to je mé podnájemnice. To snad stačilo, teď víš dost a už se neptej. Jsem člověk dost dlouho dospělý. Tebe a tvou rodinu vidím jednou za měsíc, a jinak jenom když potřebuješ něco půjčit. Tak si buď odlož, nebo se zase slušně rozluč.“

Bylo to řečeno jasně, nedvojsmyslně a kupodivu i rozhodně. Pro paní Danuši Hroudovou, za svobodna Jouzovou, bylo všechno překvapivé, takže na chvíli ztratila řeč. Řeč se jí však rychle vrátila, když zamířila ke dveřím pokoje, který obývala její matka.

„Tam nechoď, ten pokoj jsem pronajal.“

„Co? Ty jsi pronajal pokoj naší maminky? To se nestydíš takhle zacházet s její památkou? Bože, já snad, ne, to není možné...“

V tom případě následovaly kňouravé zvuky, zborcený škleb lícních svalů a slzy. Snad lítosti, snad žalu, snad nějaké zmařené naděje, snad nad tím, že se věci mění, místo toho aby zůstaly pořád takové, jak jsme je znaly a byly nám tak milé.

„Pojď, Danuško, pojď si sednout, ať se z toho vzpamatuješ. Chápu, je to pro tebe otřes, ale já jsem spíš čekal a pořád čekám pochopení. Vždyť já potřebuju něčí podíl na nájmu. Myslíš, že s penězi, které beru od důchodové pojišťovny, mohu vyjít?“

Sedla si v pokoji na pohovku a potahovala nosem.

„Chceš kafe? Já ti ho udělám.“

„Ty ho uvařit neumíš.“

V tom měla pravdu. Vařil jalovou bryndu, málo kávy, hodně vody.

„Dobře, neumím, máš pravdu. Sám to piji s odporem. Snad je to osudová záležitost.“

„Nesmysl. Je to záležitost dědičná. Babička taky vařila takovou bryndu. Děda tomu říkal kozí pití.“

„Snad máš pravdu. Moje matka pořád nesmyslně šetřila.“

Byl rád, že se vrátila do své hodnotící a rozhodovací polohy. V té mu byla milejší než jako naříkavá a ukřivděná.

„Co děti? Myslím ve škole.“

„Bodejť že ve škole. Na Oldřišku by ses nezeptal, viď?“

„Ale jdi. To mi křivdíš. Stejně uvažuji o tom, že jí odkážu svůj majetek, pokud po mně nějaký zbude. Možná.“

„Možná zbude, možná odkážu. Tak jsi to myslel?“

„Přesně tak.“

Jeho jediná dcera Danuše sama děti neměla. První muž se ukázal být hrubý manželský omyl, na který přišla pozdě. Druhý měl dceru z prvního manželství a další dítě už nechtěl. Chudák holka, říkal si Jouza. Vždycky se rád svěřoval, ulevilo se mu, když mohl na někoho důvěryhodného navěsit problémy své rodiny. Jak šel čas, Danuše přibírala na váze, podprsenka rostla do pozoruhodných rozměrů a s tím, v rozporu s představou, že rozměrní lidé jsou klidní a rozvážní, přibývalo prchlivosti a nervozity. Ve škole mívala potíže s rodiči, kteří si stěžovali, že je na jejich děti „příliš rigorózní“. Vzpurného kluka si vzala do kabinetu a tam mu domluvila. Dbala přitom, aby na něm nezůstaly stopy této domluvy.

„Já myslela, že máš na knížce dost peněz,“ řekla teď a vrátila se od představ ke skutečnosti.

„Proč myslíš?“

„No přece sochaři na tom dřív nebývali špatně. Měli státní zakázky. Maminka říkala...“

„Maminka se o takové přízemní věci nestarala. Nestarej se proto ani ty. Už léta jsem nic nevydělal. Ubírám z účtu opatrně, co kdybych tu ještě pár let vydržel.“

„Maminka říkala...“

Ta holka nedá pokoj. Začne připomínat nebožku, jenom aby mne vydírala, usoudil Jouza, protože poznal, že dcera už pouze rozvíjí svoji normální polohu.

„Pokud máš na mysli matčiny šperky, klidně si je odnes. Nemusela bys je však prodávat. Schovej je pro dceru. Taky si vezmi kožichy a uvaž, co s šaty. Je jich tady dost.“

Tak tedy všechno definitivně končí.

„Jak ji tu máš dlouho?“

„Tři neděle.“

„Takže tu je už zabydlená.“

Ještě uvažoval, zda by si neměl vzít něco na památku. Byl tu nějaký šperk po jeho matce. Zlatý přívěsek, prý po její babičce. Rodinné IN MEMORIAM. Usoudil, že se mu tenhle latinský výrok vloudil do vědomí zcela nepatřičně. Ne. Nic nechce. Ostatně, ještě si to Danuše neodnáší. Přijde s mužem, vezmou auto a odvezou, co se jim bude hodit.

„Jenom nejezděte v neděli.“

Neptala se proč. Ještě že měla tolik taktu. Až se divil.

Když odešla, díval se z okna, jak se smráká. Jak stíny postupně rozpouštěly ostré barvy ulice, rachotící tramvaj odjížděla do nebytí, měnili se lidé, které propouštěl ze svého zorného pole, protože patřili ulici. Když naproti stáhli rolety obchodu s domácími potřebami, byl definitivně večer. A to dost pozdní. Před léty tu byl obchod s potravinami, pak ho někdo koupil a prodal nebo pronajal obuvnické firmě. Prodávali a spravovali boty. Pak tu místo bot otevřeli prodejnu hodin a klenotů. Jouza sázel na tři měsíce. Sázku by téměř vyhrál. No a teď je tu možno koupit škrabky na brambory. Pro brambory aby člověk chodil kdo ví kam.

Tahle kritická výhrada, která se mihla Jouzovým vědomím, probudila Jouzu k životu.

Po deváté přišla Markéta. Konečně.

„Kde ses toulala? Holky jako ty nemají chodit v tuhle dobu po ulici.“

„Proboha, kde to žiješ? Pardon, žijete?“

Když se smála, musel se smát i Jouza, i když nechtěl.

„V tuhle dobu chodí tímhle městem jenom lupiči, pasáci a prostitutky. Je to cizí, nepřátelské město.“

Říkal a myslel to vážně. Město by se nemělo měnit tak rychle, jak se mění člověk. Jenže jaksi přehlédl, že je to právě člověk, který určuje ráz ulice. Žil v ulici, která se mu zdála být veselá, protože měl zakázky a radoval se. To ovšem bylo kdysi. Za cara, jak říkal.

„Bylo to moc zlé?“

Markéta se vrátila z koupelny. Zřejmě si prala osobní prádlo, protože tam dost dlouho šplouchala voda.

„Když mi voda z tvých bombarďáků kape na záda, jsem tak dokonale otrávený, že se měním ve zlého člověka.“

Usoudila z toho, že se návštěva nevyvedla. Konečně, z jejího prádla, tak nevhodně nazvaného, nic nekape. Dbá o to, aby viselo v místech, která jsou až na kraji vany. Proto jen pozvedla obočí, jako že slyšela a usmála se.

„Soudím, že jste zapomněl večeřet.“

Tím ho položila na lopatky. Potvora. Co tím myslí? Měla však pravdu.

„S touhle psychologií na mne nechoď. Té jsem si za mlada užil dost. Mám vybráno do zásoby. Taky to neměla lehké.“

Myslel tím dceru Danušku a bylo na ní, aby to pochopila. Chvíli vyčkávala, pak otevřela krabičku sardinek a vyndala dva lusky zelené papriky, kilo za šedesát korun. Přinejmenším. Vejce bylo v ledničce jedno.

„Víš, když se už svěřuju, ačkoliv bych neměl, její první muž byl totální průšvih. Přinejmenším. Takový, který vstupuje do literatury. Kdybych byl formát, napsal bych o tom román. Strašně se milovali. Tedy, abys rozuměla, chodila jako zmámená, vodili se někudy po staré Praze, ta podněcuje k recitaci okultních básníků, prostě blbli až na půdu. Žádný pragmatismus, jenom sklon k frustraci. Říkala, že je čistý jako panna. Ideály, kupy ideálů. Mám ho jen pro sebe. Udělám z něj muže.“

„Děláte si legraci.“

Utřela vařené vajíčko se sardinkami, ze kterých vyndala řetízky kostiček. Byla to chyba, ale přehlédl ji.

„Dej tam trošku cibule.“

Poděkovala, byla slušně vychovaná a pořád jí záleželo na tom, aby si toho všímal.

„Brali tryskem kurs na ženění. Tedy na vdavky. Říkali jsme si se ženou, je to trochu divný patron, ale vychování má slušné. Přímo aristokratické. Je ze zámožné rodiny, byt má jako expozici nějakého zámku. Kouřil lulku, což snad bylo v té době znamení výlučnosti. Jenže lulku kouřili tenkrát politici, ke kterým se dneska nikdo nehlásí. No a pak byla svatba. Líčit, co to je, není snad třeba. Taky se ti to jednou stane.“

Krájela chleba a nevyjadřovala se.

„Na svatbu přišlo plno lidí, které jsme neznali. Víš, kde je na čtvrtém pražském obvodu radnice? Já to neumím popsat, nic si z toho vlastně ani nepamatuji. Takový to pro mne byl šok. Vdával jsem jedinou dceru. Nebudu to roztahovat. Večer jsme se vrátili domů, novomanželé měli zůstat v jeho bytě. Dcera volala, že se ženich, její muž, ztratil. Šel vyprovodit kamarády, otevřít jim dům a zamknout za nimi a už se nevrátil.“

Ani si nevšiml, že mezi řečí ujídá z talíře, který před něj postavila.

„Co je to za chleba?“

„Dobrý, co? Dodává nám ho pekař z Lomnice nad Lužnicí.“

„Co je to za nesmysl, vozit do Prahy chleba z takové dálky? Komu se to může vyplatit?“

„Jeho syn v Praze pracuje, a proto vždycky v neděli večer naloží do vozu pár bochníků a doručí je strýci až do domu. Bydlí někde blízko.“

„Hledali ho policajti a našli až třetí den. Nikdo neviděl tak zničenou ženskou, jak byla moje dcera. Ostuda až na půdu. Když ho našla u jeho kamaráda, kam ji pro něj poslali policajti, kterým tu adresu dal jiný jeho kamarád, srazil ji manžel se schodů a zlámal jí ruku. Rozvedli je jedním vrzem. Homosexuálové jsou taky lidi, jenže tenhle si neměl na mé dceři nic zkoušet. Všechno si měl ujasnit dřív, než došlo k tomu průšvihu.“

*

Co to v nás je, jakási příchylnost k pokleslosti? Jako by centrum trapnosti stálo hned vedle zdroje potřeby být ušlechtilý. Když člověk zanedbá chvíli, chápe se ubohost příležitosti a člověk, a nejen on, se diví. Nelam si však hlavu, tak už to mezi námi chodí, člověku trapnost vyhne se sotva. Ovšem, brání se vždycky, má-li o sobě představu na úrovni matčiných výzev, příkazů a zákazů. Jenže kdo by měl pořád být bdělý a myslet na ohlas svých tlachů? Ty, vypouštěny volně, vyrovnávají napětí a vracejí člověku jakousi rovnováhu, které je jistě mu třeba.

Tak nevím.

*

Prohlížel si ji z blízka. Tušil za ní červený plakát. Jak si všiml, měla šedomodré oči, vysoké čelo, tmavé vlasy těsně přiléhaly k hlavě. V hospodě je mívala svázané do uzlu, teď jí volně splývaly kolem hlavy. Nebyl s to říci, jestli je nebo není hezká. Tohle kritérium se mu jevilo jako nadbytečné.

„Proč si mne tak prohlížíte?“

Sklopil oči k talíři.

„Už tam nejsou žádné okurky?“

„Já žádné nemám.“

„To jsou pitomý řeči. Vstaň a nebuď líná.“

Vstala a dokázala, že není líná.

„Mám dobrou vůli, ale snad byste mne nemusel tak sekýrovat.“

„Bože, já že tě sekýruju? Jestli si to myslíš, hned na to zapomeň. Nesekýruju. Trochu tě jenom přivychovávám. Tím myslím, že tě přizpůsobuju tomuto prostředí. Ale ptala ses. Odpovídám, že kdybych tě portrétoval, tomu se sotva vyhneš, měl bych zatím obtíže tě správně usadit. Mělo by to být pro tvou osobu typické. Proto s tím počkám, dokud tě nebudu lépe znát.“

„Nemyslím, že by to bylo rozumné.“

„Nemůžeš vědět, co je a co není rozumné. Jakýsi Gellius spáchal kdysi výrok, který moje žena s oblibou opakovala. Ono vlastně šlo o Catilinu. Když to slyšel, jistě nadšením nejásal. LOQUENTIAE MULTUM, SAPIENTIAE PARUM. Rozumíš? Mnoho řečí, málo rozumu. Tím myslela, že jsem blb a já to teď obracím proti tobě. Odpusť mi to, chudinko ubohá. Nespravedlivě, samozřejmě. Nemohu ti nic z toho, co mi má žena vyčítala, připsat jako mínus. Slova plynou volně jak voda po kamení. Vidím dívčí podobu, kterou nemůže žádný mechanický úkon přepsat. Jde o intuici, ke které mohu přijít, až když tě budu vnímat vcelku. Tvůj výraz tváře je teď těžko definovatelný. Mírně jsem se tě dotkl, spíš urážlivě než mírně. Vidím mírné chvění některých částí tváře. Náznak posunku, zaujatost pohledu. Je ta zaujatost přechodná nebo trvalá? Vyjadřuje vztah k tomu, co jsem řekl nebo k něčemu jinému? Výraz, to je komplex tvé osobnosti. Není to jednoduché. Bude to práce. Kolik je hodin?“

Než šli spát, dodal: „Nejdřív děsně řádila, a když jsem jí řekl, že ti ještě není třicet, ale uklidnila se. Bodejť by ne.“

*

V noci se Jouza náhle probudil. Něco se mu zdálo, co ho přinutilo vyskočit z postele. V domě i na ulici bylo ticho. Ani auta nejezdila. Podíval se na hodinky, půl třetí, mizerný čas.

Sedl si ke stolu a rozsvítil stolní lampu. Z bledé tmy pokoje vystoupily jednotlivé předměty jeho života. Slovník spisovné češtiny, ve kterém Jouza listoval, když psal sloveso viseti. Obraz visí na zdi. Obrázek, který dostala jeho matka od mládence, jenž se potom stal jeho otcem. Pak tváře lidí proměněných v kámen. Tlupa umrlců. Oběti lovců lebek z Bornea. Kámen jenom předstírá život. Ovšem. Co si to namlouváš, Jouzo? Tvář může oživnout jenom v tvé představě. Takhle budoucím pokolením zachováš jenom otisk něčí podoby a vy, bdělí a živí, si ji s někým srovnejte. Oživte ji svou představou.

Ne. O tohle nešlo. Tohle mne nevzbudilo. Kdo si dovolil mi sáhnout do spaní? Mám nárok na šest hodin. Všechno kolem se děje kvůli mně. Já jsem střed Vesmíru. Vesmír, kosmos. Proč se tam lidé derou? Proč nesedí na zadku a nevěnují se výsostným záležitostem svého mikrokosmu? Někdo napsal, že když poznávají vnější svět, lépe sami sobě porozumí. Takže kosmos je prostor pro poznání mne samého. Zase nějaká vzdělanecká iluze.

Pokud se tenhle panák, jehož tvář jsem ve slabé chvíli vymyslel – neznal jsem nikoho s podobnou opičí tváří – nějak dotýkal mne osobně a já vím, že něco znamenat pro mne musel, jinak bych ho nedělal, pak je pravda, že tenhle podělaný svět vytváří jeden celek. Jednotu. Všichni jsme na jedné lodi, všichni jsme na tom všelijak, ale v podstatě stejně. Vesmírný hvězdolet, já, tenhle panák a kopretiny v trávě.

Nemusím rozumět teoretickým modelům doktora Friedmanna, vycházejících z matematické formulace obecné teorie relativity, jako laik respektuji expanzi jako vlastnost, která je pro vesmír charakteristická. Přesto se svým lidským rozumem cítím být, tady bych se měl omluvit, účastníkem těchto nepředstavitelně odtažitých dějů, které snad měly účast na vzniku téhle planety a tím i na vývoji toho, čeho si cením. Rozumu a ducha. Svého především.

Takže je to v pořádku, vy hlavy kamenné, pitomé. Když vás tady budu krušit, někdo by řekl i prznit, dělám to proto, že si chci lépe rozumět, sobě a hlavně všemu kolem. Té holce vedle, záhadám trhu a jeho tajemné ruce a já nevím, čemu všemu, co mne rozčiluje, překáží a dělá tenhle svinský svět lidským.

To je všechno hezké. Jenže jak? Jak? Jak?

Seděl a koukal, trochu mu bylo zima. Řekl si ještě, že by si to, co mu kolem půl třetí ráno táhlo hlavou, měl asi zapsat, aby druhý den mohl s klidným svědomím říci, že ho probudily samé pitomosti, na které adekvátně reagoval.

„Promiňte,“ ozvalo se od dveří.

„Cože?“

„Já jsem se vzbudila a vidím světlo, tak se jdu podívat, jestli vám něco není.“

Byla jen tak, v noční košili. Odkdy zas nosí holky noční košile? Snad by bylo pyžamo vhodné. Ani si ji neprohlédl, noční košile je svým způsobem zrádný kus oděvu. Oděvu. Prádla snad.

„Nestůj tady, nastydneš. Já si potřebuju něco zapsat. Do rána bych to zapomněl.“ Byla v tom nadsázka, protože už teď nevěděl, co se mu to vlastně v hlavě honilo

„Běž si lehnout.“

Otočil se k ní zády a hledal papír a tužku. Pak kýchl tak bohatýrsky, že jistě kdekoho v domě probudil.

„Pardon.“

Slyšel, jak se za jeho zády chichotá.

Pak se stalo něco tak všedního, tak prostého, tak jednoduše pochopitelného, že to jistě nemohlo otřást základy Vesmíru. Otřáslo to jenom sochařem, profesorem Jouzou.

Poslechla ho a vlezla si do jeho postele.

Chvíli seděl tiše, nepřipouštěl si žádné úvahy. Bránil se dalšímu kýchnutí. Když bude uvažovat, musí ji poslat pryč a tím se zbavit nájemníka. Vyšel ven z pokoje a zavřel se na záchodě. Postál, spláchl, v koupelně si umyl ruce a pořád nevěděl, co udělá.

Uvažovat se má ve dne. Když je jasno a je na všechno dobře vidět.

Ležela čelem ke zdi. Opatrně si k ní přilehl. Zavrtěla se a strčila mu zadeček do klína.

„Děvče, děvče.“

Levou rukou ji objal, vzal do ní její pravé rameno, byla překvapivě drobná. Až dosud mu to nepřišlo, taky ji ještě nikdy neobjímal. Cítil, že drží v ruce křehkou bytost, která mu dobrovolně nabízí svou zranitelnost.

„Jsi jako chroust.“

Měla snahu se k němu obrátit čelem. Zabránil jí v tom.

„Taky jsem už dost dlouho dospělá.“

„To je možné. Jenže teď vstupuješ na tenký led. Mohu já vědět, co to se mnou udělá?“

„Neboj se, já tě už podržím nad vodou.“

„Myslíš, že právě o tohle stojím? V životě se může přihodit, že člověk má touhu se nechat unést smrtonosným proudem. Pořád jenom uvažovat, srovnávat se s něčím. Plavu a dost.“

„Tak mne pusť, ať se mohu pohnout.“

„Necukej se.“

„Au, moje vlasy.“

Poslechl ji, přestal ji svírat. Slastně se zavrtěla, obrátila se a přitiskla se k němu celým tělem. „Můžu se ještě na něco zeptat?“

„Ne.“

Skutečně, pak se už nebylo ptát na co. Pak už byl jenom strhující proud, který Jouzou cloumal a vláčel ho krajinou jeho někdejší mladosti tak neomaleně, že z toho byl janek.

Table of Contents

Title page

1