TAJNÁ ZAHRADA LÁSKY

ROMANA SZALAIOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-023-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-024-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-025-0 (PDF na CD)

DÍL PRVNÍ: PAPRSKY NADĚJE

I

Hra s ohněm

II

Sysifovská zkouška

III

Boj o lásku

IV

Nový domov

V

Odstupné za něhu

DÍL DRUHÝ: OSTROVY ŽIVOTA

VI

Čas odvety

VII

Studna pocitů

VIII

Osudové setkání

IX

Nitky citů

X

Konečně spolu

Epilog

(O pět let později)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Všechno pomíjí – vzpomínka na slova,

na polibky, na milostná objetí,

ale souzvuk duší je nesmazatelný.

Romain Rolland

DÍL PRVNÍ: PAPRSKY NADĚJE

I

Hra s ohněm

Otevřenými balkónovými dveřmi malého panelového bytu províval dovnitř čerstvý jarní vánek. Nadouval záclonu a zvenku bylo slyšet tiché zvonění na šňůrce zavěšeného cingrlátka, doprovázené cvrlikáním ptáků.

Alena se vzbudila jako první, zdvihla hlavu a spokojeně se přivinula ke svému manželovi. Její největší chlouba, vlasy dlouhé až po pás a černé jako antracit, teď noční milování zacuchalo a rozprostřelo po polštáři jako havraní křídla.

Políbila svého Robina na snědá záda a usmála se, když se k ní obrátil. Lehce jí zdvihl bradu a opětoval úsměv.

„Netuším, jak to děláš, Popelko, ale jsi den ode dne hezčí.“

„Musíš mi to pořád připomínat?“ hněvala se na oko. „Ano, seznámili jsme se sice v popeleční středu. Ale to, jak jsem zakopla při hostii o koberec a porazila přitom faráře, nepovažuju za největší den svého života.“ Robin se rozesmál. Přitáhl si ji blíž a začal ji lechtat, až oba rozdovádění jako koťata splynuli v dlouhém polibku. Pak ji pohladil na bříšku a ona viděla v jeho očích touhu, ale rázně vstala, přehodila přes sebe župánek a vyšla na balkón.

Robin za ní přišel až za chvíli a objal ji kolem ramen.

„Ty na to zase myslíš, viď?“

Alena přikývla, a když spatřila z balkónu ženu s kočárkem, stouply jí slzy do očí.

„Musíš si přestat neustále vyčítat, že jsi neplodná. A pochop už taky mě, že o adopci vůbec neuvažuju.“

„Je to docela výška, co?“ pohlédla Alena dolů z balkónu. „Kdyby někdo přepadl, zbyl by z něj jen flek... Panebože, ten čas letí,“ lekla se vzápětí a otřela si nenápadně slzu. „Do hodinky musím být v práci. Proto teď půjdu do sprchy, úplně sama, a ty zůstaneš tady,“ usmála se na něj koketně a nechala ze sebe sklouznout na zem župánek. Teprve potom vzala pečlivě srovnanou hromádku s čistým oblečením a nahá odkráčela z ložnice.

Alena v koupelně krátce pohlédla do velikého zrcadla. Měla sice atletickou postavu, přesto se zdála křehká a maličká. Vzala svá malá ňadra do dlaní a znovu zvažovala to, že by jako vánoční dárek dala Robinovi i sobě vylepšení svých ňader silikonovými implantáty. Odvrátila se a začala se sprchovat.

Vyběhla z koupelny jako štvané zvíře, podívala se na hodinky a řekla: „Já to takhle do televize nestihnu.“

„Hodím tě tam svým sporťákem,“ nabídl jí Robin ochotně.

„Teď by to bodlo, ale dobře víš, jakej mám na to auto názor. Je nebezpečné.“

„Miláčku, je to přece jaguár – a ti bývají nebezpeční, ale jinak... jsou prostě nádherný. Vím to z cestopisu.“

„Pojď ke mně, hlupáčku,“ prohodila a objala ho. „Tak mi ukaž, co ten tvůj stroj dokáže. Protože jinak jsem nahraná a zase mi ta baba Saurová strhne výkonnostní prémie,“ procedila Alena jméno své šéfové doslova mezi zuby. Pracovaly obě ve veřejnoprávní televizi jako maskérky. Nenáviděly jedna druhou a obě to o té druhé věděly. Snad v tom byla i pracovní řevnivost.

„Jen klid, fialko. Dorazíme včas,“ zacinkal Robin klíčky od vozu.

Sjeli výtahem do přízemí a Alena sedla dnes poprvé do auta, proti jehož koupi byla hned od počátku. Byl to Robinův miláček a stál ho podstatnou část úspor. Vydělal si jako architekt sice slušné peníze, ale slibovali si dovolenou v příjemném letovisku u moře. Nyní mohli tak nejdál na Rujánu, kde je voda ledová i v létě, a pak, jak jí řekla kolegyně z maskérny Běta, tam skoro neustále vane studený, vlezlý vítr.

Mezi tím svištěli ulicemi a Alena si nemohla nepovšimnout, jak Robin při jízdě riskuje.

„Tak, a už jsme tady,“ prohodil pyšně a přejel rukou po přístrojové desce, jestli není zaprášená.

„Pomalu začínám na to auto žárlit,“ škádlila Alena svého muže, „vysek jsi mu už tolik poklon, že to možná předčí i naše líbánky.“

„To ne, nikdy nic nepředčí můj vztah k tobě, pamatuj si to. Dobýval jsem tě dva roky a zoufal jsem si, než jsem tě dostal pod čepec, vždyť to musíš cítit,“ vzal její drobnou ruku a přitiskl si ji na srdce. „Kdybych měl o tebe přijít... znáš přece plno herců a jistě tě lákají k sobě do pelíšku, Popelko.“

„Někdy,“ usmála se a potom vážně dodala: „Prosím tě, nejezdi už s tím vozem tak rychle. Moc se o tebe pak bojím.“

„Kdybych chtěl jezdit pomalu, koupil bych si velorex, lásko,“ zasmál se, pokynul jí a zmizel v jedné z bočních ulic.

Alena se prokázala na vrátnici a vrátný se jí omluvil: „Je to jen formalita, paní Toufarová, vždyť víte. Hezký den.“

„I vám, nápodobně.“

Rychle pospíchala do maskérny a tam už na ni čekala fronta dětí, které byly vybrány do jedné soutěže družstev.

„Čauky, Alčo,“ ozvalo se za ní.

„Nazdar, Běto. Ani se snad nestačím převlíct. Co to má být?“ zajímala se o její dílo.

„Strašidlo, do jedné pohádky. Byla to fuška, proměnit tak hezkýho chlapa ve zrůdu,“ zalaškovala Alžběta. „Ne! Nesmějte se, fešáku, nebo ta maska bude v loji.“

Stará Saurová se věnovala jedné z hlasatelek a probodla Alenu nepřátelským pohledem.

„Dobré ráno, paní Toufarová. Nebo už dopoledne? Jestli vás práce maskérky neinspiruje, máte možnost pracovat někde jinde.“

„Dělám svou práci profesionálně a vy to zatraceně dobře víte. A pak – přišla jsem přece včas,“ oponovala jí klidně Alena. Vždycky měla pocit, jako by jí stará Saurová, zmalovaná dle jejího mínění jako poslední šlapka, viděla až pod šaty.

Alena už nestála o to s ní dál polemizovat. Přehodila tedy přes sebe zástěrku a začala děti jedno po druhém pudrovat, aby se při natáčení neleskly. Myslela přitom na Robina a na to, že bylo šťastnou volbou provdat se za něho. Cítila jeho lásku, a jak jí jednou řekla Běta, rozkvétala den za dnem jako růže.

Ale někdy ji Robin také lekal tím, že miloval až přehnaně vše nebezpečné. Všechny adrenalinové sporty ho lákaly a nikdy nedal na její rady. Jeho největším snem bylo jet do Afriky, putovat v džípu krajinou a filmovat zvířenu, zvláště lvy. Snil o tom nebezpečně často a ona pak netušila, jestli má Robin radši z jejího hlediska šílené nápady, nebo ji. Bála se, že boj se lvy a opicemi nemůže vyhrát, ale zakázala si o tom více přemýšlet. Začala totiž připevňovat jednomu z herců příčesek a tak se do toho vžila, až na své znepokojení zcela zapomněla.

*

Cestou domů Alena přemítala, že je to vlastně už tuto neděli přesně dva roky, co se zcela spontánně a narychlo vzali po dvouleté známosti a žili spolu s Robinem jako manželé. Zajímalo ji, jestli na to malé výročí její muž nezapomněl, ale nechtěla ho uvádět do rozpaků, kdyby se mu to vykouřilo z hlavy.

Odemkla dveře svého bytu a zjistila, že Robin ještě nedorazil domů. Dala si bleskovou sprchu a potom se podívala na hodiny.

Povzdychla si a došla zamyšleně pro diář. Měla v úmyslu pozvat několik přátel a nyní pečlivě sepisovala svým kudrdlinkovým rukopisem, co je třeba koupit k pohoštění.

Robin vtrhl domů jako hurikán, vzal Alenu do náruče a roztočil se s ní: „Dnes jsem byl povýšen! Lásko, budu teď jako vedoucí architekt střádat peníze na naši cestu kolem světa. V důchodu si to pak užijem,“ posadil si ji na klín. „A ještě zbude i na naši dovolenou. Nemluvil jsem o tom, dokud to nebude tutovka.“

„Robine, já se už na tebe nezlobím, že jsi vybral peníze na naše stáří a koupil jsi toho jaguára. Ale moc riskuješ. A pak, chtěl jsi navíc přece do Afriky. Rozmyslel sis to konečně?“ zasvítily jí oči radostí.

„Ne, ale pojedu tam až později. Nezlob se na mě, rozinko. Je to přece můj celoživotní sen. Kromě toho privilegia, kdy jsem tě směl poprvé políbit... Byla jsi tak sladká,“ podotkl, zatímco se svlékal, a pak také zamířil do sprchy.

„Robine,“ objala ho, když se vrátil, „já tě miluju. Netrap mě už.“

„To vážně nechci. Dobře, budu svoji energii vybíjet ve fitcentru. Ale protože tu nikde nevidím rotoped,“ pohladil ji po obnažených zádech, „rád bych ji vybil jiným způsobem.“

Alena se klokotavě rozesmála, když si ji přehodil přes rameno jako srulovaný koberec a poté hodil na měkké lůžko.

„Tak ty si mě pleteš s rotopedem? No počkej,“ hryzla ho do příliš zvědavé ruky a chtěla uniknout jeho žhavým dotekům. Nakonec, přemožena jeho zkušenými dlaněmi, podlehla, ačkoliv se zprvu snažila uniknout.

Prudce dýchala po milování a se smíchem se zeptala, kde se tohle naučil.

„Snad nežárlíš, rozinko,“ škádlil ji a pak ji obrátil na záda a sklonil se nad ní, aby mohl číst v jejích hnědých očích.

„Nežárlím,“ vzepjala se jako klisna a chtěla se Robinovi vymanit. Oba se kočkovali a pak ji Robinovy velké a horoucí ruce opět rozpálily. Vzal si ji zezadu a Alena začala hlasitě sténat. Když bylo po všem, odebrali se do sprchy.

„Nesmíš, má kočičko, v noci tak mňoukat, nebo vzbudíš sousedy,“ usmál se spokojeně.

„Víš, že nás už brzy čeká výročí?“ prohodila úmyslně, jako by o nic nešlo.

„Výročí... tvůj otec dostane na akademické půdě znovu funkci lektora, i přes ten infarkt?“ hádal Robin.

„Ano, ano to taky,“ zvážněla Alena. „Celá má rodina mu to rozmlouvá, ale on řekl doslova – neberte mi mou práci, smysl mého prašivého života....“

„Tak co se vlastně děje, puso?“ zeptal se, právě když mu Alena myla záda.

„Tuhle neděli oslavíme druhý rok našeho manželství. Myslela jsem, že by bylo hezké pozvat pár přátel a oslavit to. Jen opravdu nejbližší lidi. Děkuju, to už stačí, lásko,“ odstrčila jeho ruku s mycí houbou, když jí službu s mytím zad oplatil.

„Je před námi víkend. Co podniknem?“ obrátil se k ní Robin, zatímco se oblékali. „Tedy než bude ta oslava.“

„Víš, slíbila jsem, že přijdu v neděli dopoledne do psího útulku vypomáhat,“ poopravila mu uzel na kravatě a potom k němu zdvihla tvář.

„Nevážíš si asi moc našich vzácných společných chvilek,“ vzal ji vzápětí za ramena. „Život je krátký a to nejdražší, společné dny, vybíráme jako samozřejmost z truhlice života, až je účet zpečetěn a co bude pak... kdo ví.“

„Teď nemyslíš jako křesťan, miláčku. Spíš jako filosof,“ pohladila ho po tváři. „Věděl jsi přece už před svatbou, že kynologie je můj velký koníček. A doma psa mít nemůžu proti tvé vůli.“

„Vyčítáš mi to?“ blýskl po ní zkoumavým pohledem.

„Ne, lásko.“

„Víš ty co? Chovej se ke mně jako ke psovi. Dej mi najíst a pak mě pusť ven.“

Rozesmálo ji to a podotkla: „Nevím, co bych si bez tebe počala, miláčku. Vždyť můžeš jet do útulku se mnou. Alespoň jednou, udělej mi tu radost.“

„Dobře,“ povzdechl si, „podívám se tam s tebou na tvou dobrovolnou práci, protože když ti na tom tolik záleží... musím to přece své kočičce splnit. Teď mě ale omluv, já už pádím do práce,“ pohlédl na hodinky. „Dneska jsem poprvé v roli velkého šéfa.“

„Tak zlom vaz,“ křikla za ním a pak, když ještě obkroužila své rty leskem s jahodovou vůní, se vydala také do práce.

Dorazila ke své felicii, která začala už na vícero místech prokvétat rzí, ale Alena byla na ni prostě zvyklá. Motor chytil až na pátý pokus a v duchu si řekla, že si tím pro dnešek snad svou porci smůly už vybrala.

Po několika kilometrech jízdy však Alena uvázla v dopravní zácpě. V duchu se jí vybavila tvář staré Saurové, její triumfálně vypoulené oči, a popadl ji vztek. Zatím se přímému střetnutí se svou šéfovou vyhýbala, aby nepřišla o práci, kterou milovala.

Mezitím však v kabině vozu rozzuřeně přeříkala snad všechny nadávky, co znala. Potom se kolona konečně dala do pohybu.

Přijela pozdě o tři čtvrtě hodiny a vlastně už ani nepospíchala, protože usoudila, že na nějaké minutě navíc už stejně nesejde.

Pozdravila se s kostymérkou Petrou, kterou obletovali snad všichni chlapi, a ta na ni vesele zamávala. Petra byla také brunetka, ale s krátkými vlasy, a její oči měly zvláštní, nafialovělou barvu.

„Nemohla bych se projet ve tvém jaguárovi?“ zeptala se a její pohled zářil entuiazmem.

„On v něm teď jezdí můj muž,“ řekla jí Alena popravdě.

„To jsi vážně nenechala sepsat smlouvu o polovičním vlastnictví?“ podivila se Petra. „Nevěř tolik chlapům. Jsou to sígři a egoisti.“

„Ne, já Robinovi důvěřuju. Nechceš mi ho přebrat, že ne?“ zadívala se Alena na Petřina krásně tvarovaná ústa.

„Můžu mít kterýho chlapa chci. Ale ty jsi jednou moje kámoška a ty já nepodrážím.“

„Dobře, já ti tu jízdu zařídím. A ještě něco, pozdravuj ode mě Radku,“ vyřkla jméno kolegyně Petry z kostymérny.

„Měj séé!“ protáhla Petra větu a zamávala jí ze schodů. Někteří muži říkali, že je její zvyk s protahováním vět sexy. Zobali jí prostě z ruky.

Alena ještě chvíli přemítala, jak zpacifikovat svou šéfku Saurovou, zhluboka se nadýchla a pak zamířila do maskérny.

Bylo v ní kupodivu prázdno, a tak poprvé v této místnosti začala líčit samu sebe. Když byla hotova, spokojeně se podívala na výsledek. Bylo to krátce předtím, než vběhla dovnitř Běta.

„Saurová měla mrtvici,“ vysypala ze sebe Alenina kolegyně.

„Tohle bych jí nepřála, to ne,“ začaly se Aleně trochu třást ruce.

„Prý, kdyby ses po ní ptala, mám ti vyřídit, že jsi nejlepší maskérka, se kterou spolupracovala.“

„A bylo to, Běto, taky hlavně proto, že mě nešetřila, šla po mně a nenechala na mně chlup suchej. A tomu umu jsem se vlastně naučila od ní. Hned za ní jedu do nemocnice.“

„Nejezdi tam, bylo by to zbytečný,“ zadržela ji Alžběta za paži.

„Proč?“ řekla Alena důrazně.

„Protože jí to zasáhlo mozek a vůbec by tě teď už nepoznala. Nepoznává ani lidi ze své rodiny,“ vysvětlila jí Běta. „Strašně se to s ní zhoršilo.“

Alena usedla a zakryla si tvář rukama.

„A kdo to tu teď bude pískat?“ promluvila po dlouhé době.

„Ruda,“ ohlédla se Běta prudce na Alenu.

„Ten nekňuba, co vyrábí paruky?“ podivila se ještě a pak si zhluboka povzdechla.

„Víš co, dnes půjdeme my dvě předčasně z práce, to je první Rudovo rozhodnutí,“ podotkla Běta.

Alena si přehodila ležérně kabelu přes rameno a pomalu odcházela.

„Tak zatím se měj,“ rozloučila se svou kolegyní, která ještě smetala vlasy z ostříhané paruky.

Venku Alena chvíli bloumala, usedla na lavičku a pak ji náhle napadlo, že překvapí Robina v práci. Zlepšilo jí to náladu a hned se vydala na cestu.

*

Stará felicie, kterou měla už vážně chuť vyměnit za lepší auto, dovezla Alenu bez problémů až před poměrně vysokou budovu s kouřově zbarvenými okny, kde se nacházely kanceláře. Zdvihla hlavu vzhůru a hádala, která okna patří k té Robinově.

Cestou od vrátnice, než vyjela výtahem, si neustále opakovala, kudy má jít, a zároveň se snažila zapamatovat si číslo kanceláře. Moc se na svého muže těšila, a proto ji šokovalo, když uviděla v jeho kanceláři nápadně oblečenou blondýnku. Popíjeli kávu a něčemu se smáli. V tu chvíli toužila Alena někam utéct a nikdy už Robina nespatřit.

Dříve, než dočista zmizela, na ni Robin radostně zavolal. Hned byl u ní, zatímco blondýnka seskočila z rohu jeho pracovního stolu, kde předtím seděla, a zeptala se, jestli má přinést kávu pro paní šéfovou.

„Dovol, abych ti představil svou sekretářku Evu,“ snažil se Robin zažehnat dusno, které se vznášelo ve vzduchu.

„Těší mě, já jsem Alena,“ přijala nabízenou ruku.

„Evo, dones tu kávu,“ nařídil Robin a hned potom obrátil pohled ke své ženě a vzal ji za obě ruce.

„Tak vy si tykáte od prvního dne, co nastoupila? Co bude příště? Uvidím tě, jak jí to děláš tady na tom stole? Neměla jsem za tebou vůbec jezdit.“

„Počkej, miláčku, já ti nikdy – zapamatuj si to – NIKDY nevěrný nebyl. Kdybych to chtěl udělat, řekl bych ti o tom dopředu.“

„To je trochu divný postup,“ povzdychla si.

„Možná, ale je to tak fér. A ještě něco, byl bych rád, kdybys se mnou dnes vyrazila na romantickou večeři. Chtěl bych se ti s něčím svěřit, fialko. Doufám, že se mi nevysměješ.“

„Miláčku, ať je to cokoliv, můžeš se mi svěřit, já se ti – NIKDY – smát nebudu, přísahám.“

Jejich ruce se v tu chvíli něžně střetly a pootevřená ústa se vzájemně přibližovala k sobě... Téměř se už dotkla jeho sametových rtů, když dovnitř vplula Eva se šálky vonící kávy a Alena odskočila, jako by ji ta spatřila nahou.

Sekretářka tiše šálky postavila na stůl a odkráčela do své kanceláře.

Robin začal svou ženu hladit, ale ona odstrčila jeho ruce. „Tebe vzrušila ta malá blonďatá šlapka, co přinesla kávu,“ řekla trpce, zatímco usrkávala z maličkého šálku.

„Bože můj, škoda, že tu nemám zrcadlo. Panebože, vždyť jsi tisíckrát krásnější než ona... ona je peroxid vodíku a silikon, ale ty jsi má...“ pošeptal jí cosi do ucha a ona se usmála a malinko zrůžověla.

Když dopila kávu, ochutnal Robin její rty a pousmál se: „Jseš vážně moje rozinka – tak slaďoučká, že bych tě snědl.“ Vjel prsty do vodopádu jejích lesklých vlasů a pak se začali líbat. Alena se snažila vlít do svých doteků veškerou něhu, kterou k Robinovi cítila.

Ozvala se však znovu Eva.

„Přijel pan Stevenson, výhradní distributor značkových teplometů... promiňte, světlometů. Říkala jsem vám, že mluvím anglicky, ale státnici nemám... může jít ten pán do vaší kanceláře?“

„Ještě moment,“ nahlásil sekretářce.

„Jdi domů, miláčku, a nějak hezky se obleč. Moc mi na tom záleží, abys byla nejkrásnější ženská v Praze. Ne, teď vážně: dost mi na dnešku záleží a mám trému. Jako bychom spolu teprve chodili. Já odsud vypadnu tak za hodinku, dvě. Zatím pa.“

„Ahoj, počkám na tebe doma,“ poslala mu ode dveří vzdušný polibek, zatímco se lekla, že se něco zásadního přihodilo. Ale nedávala to na sobě znát.

Robin jen přikývl.

„Evo, řekni panu Stevensonovi, že může vejít.“ Alena míjela obtloustlého šedesátníka, který se jí zadíval z půvabné tváře na ňadra, která považovala za maličká. Zastyděla se a rychlou chůzí zamířila k výtahu.

Jela ihned domů a narazila před domem na dědu Šimánka. Byla to ta nejzvědavější bytost z celé ulice a věděl prakticky všechno, co se kde šustlo.

„Dnes jdete ňák domu dřív,“ zastavil Alenu a zvědavě se na ni zadíval temně modrým okem, zatímco v druhém zůstalo jen bělmo.

„Moje šéfka dnes měla... prostě onemocněla a já mám dnes velmi vážnou schůzku, takže promiňte, spěchám.“

Alena rychle vklouzla do paneláku, aby unikla jeho dalším všetečným otázkám.

*

Už bylo osm hodin večer a Robin se stále ještě nevracel domů. Luxusně oblečená a navoněná Alena přecházela netrpělivě sem a tam obývákem, když tu se konečně ozvalo rachocení zámku u vchodu do bytu.

„Chvála bohu, jsi doma. Od té doby, co máš to nový auto, nemívám příjemné pocity, když nepřijedeš včas.“

„Jsem dobrý řidič, Alčo.“

„A kdybys chtěl náhodou nabourat, tak mi to řekneš taky dopředu?“ parodovala jeho vlastní slova z kanceláře. Její muž se rozesmál a vzal ji do náručí. Pak zvážněl, přejel její postavu zálibným pohledem a řekl: „Dneska jsi mimořádně půvabná, miláčku. Asi bych bez tebe už nedokázal žít. A to ještě když přičtu krásu duševní – jsi jako perla skrytá v jedné z mnoha perlorodek.“

„Tím chceš říct, že moje matka je stará škeble?“ rozesmála se i ona.

„To nechám na tvém úsudku, Popelko. A teď už pojď, miláčku, nestihnu se už ani převlíct. Musíme tam být včas, aby nám nezrušili rezervaci.“

Podruhé v životě nasedla do rudého, luxusního – jak i ona připustila, krásného vozu – a sotva vyjeli, pustil Robin uklidňující, relaxační hudbu.

„Jak se ti sedí?“ zeptal se Aleny a sáhl jí na stehno.

„Buď od té lásky a drž volant oběma rukama,“ požádala ho a on se rozesmál a políbil ji na nevolí přísnou tvář. Pak vyměnil cédéčko a autem otřásla dynamická hudba.

„Už se těším, čím mě překvapíš, když to, kam jedem, je tajný. A ještě něco – jela bych s tebou beztak kamkoliv.“

„Vždyť vím, broučku,“ odpověděl tiše a vážně.“ Alena se spokojeně zavrtěla na sedadle, a když motor jaguára ztichl, málem už spala.

„Už jsme tady,“ usmál se trochu nervózně.“

„Ty jsi mě vzal do podniku, ve kterém jsme spolu trávili naše první rande!“

„Ano. Ačkoliv to bylo tenkrát nad moje tehdejší finanční možnosti. A pak, když jsem pochopil že o peníze ti nejde, jsem se do tebe po uši zamiloval. Byla jsi moje jezinka, která podniká tolik rozličných bezplatných akcí... od sázení stromků v Jizerských horách až po čištění potůčků a boje za práva zvířat při lékařských pokusech... Víš, nejprve mě okouzlily tvoje dlouhý lesklý vlasy a oči srnky s dlouhýma řasama, o kterých jsem se nejprve domníval, že jsou umělý.“

„A pak moje ňadra,“ přerušila ho Alena trpce, „o kterých můj kluk při mém prvním milování řekl, že hledal moje prsa a kde nic tu nic. Dlouho jsem potom doma brečela.“

„Potřeboval přes držku. Mně se tvoje ňadýrka líběj. Tak už půjdem,“ ukončil rozhovor, obešel vůz a pomohl Aleně vystoupit.

Cestou k vyhlášenému podniku oba mlčeli, jako by měli vstoupit do kostela, a Robin vzal Aleninu malou ruku do té své. Vedl ji zcela dozadu, kde je nikdo nemohl vyrušovat.

„Tak jsme tady,“ řekl a začal si hrát s ubrousky. Z mlčení je vytrhl číšník a oni si objednali lahvinku vína a minutky.

„Asi ses vždycky divila,“ nadechl se Robin, „že jsem ti nikdy nic nevyprávěl o své rodině. Bylo to tabu.“

„Ano, já tě našim přivedla ukázat.“

„Máš hodné rodiče,“ řekl Robin, „ale přesto ti to trvalo dva roky.“

„Nevěděla jsem, že to se mnou myslíš tak vážně. A pak – styděla jsem se před tebou za svá malá ňadra. Myslela jsem, že mně ublížíš, jako můj první kluk.“

Chtěl vzít její ruce do svých, ale přikráčel k nim číšník s vínem. Když odešel, zavládlo opět napjaté ticho.

„Já jsem hodné rodiče neměl,“ pustil se Robin do vyprávění, „a dodnes jsem jim neodpustil. Je dobře, že fotr už nežije, jinak bych ho musel beztak zabít.“ Robinovy oči se zaleskly, ale vyprávěl dál.

„Měl jsem v dětství jedinou radost, malýho bílýho pejska Danyho. Můj fotr mě od dětství mlátil, ani nevíš jak. Matka se mě zprvu snažila hájit, ale on začal strašně mlátit i ji. Matka utápěla žal v alkoholu. Mě si radši úplně přestala všímat a fotr ji příšerně ponižoval. Mně vyhrožoval, že jestli o tom někomu řeknu, podřízne Danyho.“

Číšník mezitím přinesl minutky, které nechali dál vychládat, a ona poprvé v životě viděla svého muže plakat. Slzy se mu koulely po tvářích a Alena mu je začala něžně otírat.

„Měl jsem věčně nějakou zlomeninu a skoro pořád jsem měl hlad a zeslábl jsem natolik, že jsem nemohl vstát z postele. Pak jsem přestal komunikovat s okolím. Rodiče tvrdili ve škole, že je to proto, že jsem retardovaný. Nebyla to ale pravda – mně se vážně v lepších případech nikdo nevěnoval a jíst mi dali jen občas. Dokud jsem byl maličký, běhal jsem s Danym po čtyřech a někdy dojedl konzervu z jeho misky. V dětství jsem se naučil mluvit větším dílem díky staré televizi.

Potom ve škole jsem měl naštěstí hodného kamaráda, který mi nechával svoje svačiny. Jinak bych asi umřel hlady, protože mi rodiče nezaplatili obědy a matka jim sdělila, že mi bude vařit doma.

Jenže ten kamarád se s rodiči časem odstěhoval. Naštěstí si učitelka časem všimla, že něco není v pořádku, a poslala k nám domů sociální pracovnici. Odvezli mě, protože chodit jsem v té době slabostí nemohl, ale dříve, než se za mnou naposledy zavřely dveře, za mnou pohodil fotr podříznutého pejska Danyho.

V šesti letech jsem se teda dostal do pěstounské péče na ranči maminy Karly. Zalezl jsem tam na zahradě do psí boudy a nechtěl dlouho vylézt ven. Trvalo opravdu dlouho, než jsem dospělým lidem opět uvěřil. Pak mě učení začalo bavit a zvládnul jsem o trochu později i tu vejšku.“

Pohlédli na sebe a oba měli slzy v očích.

„Nepřestaneš mě potom, s čím jsem se ti svěřil, mít ráda?“ téměř zašeptal.

„Bylo mi divné, že ses zpočátku při každém dotyku zachvěl,“ podotkla Alena něžně.

„Víš, chtěl bych ti někdy mé pěstouny představit, i když mají plno práce s SOS vesničkami a vychovávají další děti.“

Dotkl se trochu plaše její ruky a řekl: „Nemáš mě za slabocha? Brečím tu jak stará želva,“ usmál se na Alenu a vysmrkal se do kapesníku.

„Naopak, miláčku, jsi strašlivě statečný. Chtěla bych se s tebou milovat, ne jako obvykle, protože tohle je neobyčejný večer. Můžeme jít hned, protože mě hlad úplně přešel. Objednej tu pokoj, lásko. Domů se vrátíme až zítra.“

*

Následujícího dne, v neděli brzy po ránu, se vraceli manželé Toufarovi z hotýlku směrem k Praze. Aleně hořely tváře láskou. Ještě nikdy neprožila podobnou noc, plnou něhy a vyznání. Zdálo se, že je nemůže nic rozdělit. Vzpomínala, jakou pozornost věnoval Robin jejím malým ňadrům, až pochopila, že ji chtěl povzbudit a dokázat jí, že žádné silikonové implantáty nepotřebuje.

Když se ho v noci šeptem zeptala, kde má v sobě tu bolest, přitiskl jí ruku na své srdce. Něžně ho tam políbila a pak splynuli v polibcích. Nikdy si nebyli bližší.

„Na co myslíš, drahoušku?“ přetrhl mlčení.

„Na naši noc. Bojím se, že byla až příliš krásná, a mám strach, aby nás už nikdy nic nerozdělilo.“

„Neboj, rozdělit nás může jen sama smrt.“

„Nerouhej se,“ lekla se Alena. „Dala jsem ti přece včera v noci půlku svého srdce. Zemřela bych s tebou.“

„Už dost těch pohřebních řečí,“ usmál se na ni, plný optimizmu. „Teď něco malého zďobnem, vezmem si tepláky a pojedem do Tróji pomáhat opuštěným pejskům. Tak už víš, proč jsem nikdy psa nechtěl?“

„Kvůli Danymu?“ odhadla tiše a pak, když přikývl, se ho něžně dotkla, ale zase ruku stáhla, jako by nedokázala vyjádřit všechny své city i pocity, a jen sklopila oči a začala si pohrávat s lemem svých šatů.

Když je jaguár dovezl domů, zalila Alena z nervozity všechny květiny v bytě. Robin vyšel ze sprchy, mokrý jako lachtan, a potom si dala sprchu i ona. Krásně se uvolnila a při vzpomínce na všechna ta včerejší smyslně něžná objetí zrůžověla jak květ ibišku.

Potom se sportovně oblékli a vyrazili směrem k Tróji.

„Jestli tam, miláčku, nechceš, nemusíš tam jenom kvůli mému přání,“ usmála se na Robina a chvíli pozorovala jeho profil.

„Toužím ti splnit všechna přání, jezinko,“ odpověděl jí s tichou vroucností. „Možná ti splním i tvé největší přání...“

„Robine!“ vykřikla radostí. „Pokusíme se adoptovat nějaké děťátko?“

„Přesně tak. Stíny mojí minulosti se díky tobě ztrácejí a myslím, že teď už bych dokázal být dobrým tátou.“

Zastavil u brány útulku pro psy a oba vystoupili. Alena mu představila ženu, která se starala nejen o lidi, kteří si přišli pro svého zvířecího kamaráda, ale zároveň i o potřeby zvířat. Žena poděkovala za tučný finanční dar, který jí podal Robin, a pak už mu šla Alena ukázat své miláčky. Znala je jmény, z nichž pár vymyslela ona sama. Měla radost, že někteří psi mezitím našli své nové domovy, a všimla si, jak ji Robin s láskou pozoroval, když mu představovala psíky, kteří byli staří či postižení a jejich umístění do rodin bylo problematické. Někteří vrtěli ocasy a chtěli se pomazlit, jiní se tvářili hrdě a v jejich očích se usídlil smutek.

„Pojď, teď ti ukážu Kinga, čeká na smrt, protože je totálně nezvladatelný. Přivezli ho sem policajti a lidi odsud ho napřed museli uspat.“

Když stanuli před osaměle stojícím výběhem, vrhl se na pletivo černý vlčák a hrůzostrašně vrčel. Ukazoval bílé zuby až k dásním. Alena na něho chvíli promlouvala, ale zuřivost Kinga se nezmenšovala. Povzdechla si a řekla: „Pojď, teď nás čeká práce. Je potřeba vyčistit jim kotce a nakrmit je,“ zdvihla k Robinovi oči a on ji lehce plácl po zadečku a dodal: „Jdeme na to.“

Nedělní dopoledne uteklo jako voda, a když skončili s prací, navrhl Robin: „Mohli bychom si zajet do Krkonoš zalyžovat, na vrcholcích je ještě sníh.“

„Necítíš se ještě unavený?“ prohodila rozpustile, když si všimla, jak si po práci protahuje záda.

„Ne, a nebudu unavený ani dnes v noci,“ sliboval se smíchem na rtech.

„Dobře, dojedeme si domů pro věci, ale doufám, že nebudeme jezdit místo na sněhu po blátě.“

„To bys pak na něm, miláčku, mohla s nějakou pěknou skopčandou uspořádat zápas celá nahatá. A už nikdy nechci slyšet o velikosti tvých předností.“

Alena se šťastně rozesmála. „Tak jo, miláčku. Vyrážíme na hory. Hlavně nezapomínej, že jdu zítra do práce a potřebuju se udržet na nohou.“

„A že je máš opravdu pěkný,“ vysekl jí poklonu a ona zrůžověla. „Díky, lásko,“ pronesla téměř dojatě. „Mám pro tebe překvapení, vždyť víš – k oslavě druhého roku našeho společného života,“ připomenula mu Alena a sepnula svou chloubu, vlasy dlouhé až po pás, do ohonu. „Musíme být do jedenácti večer zpátky,“ dodala.

„Neboj, budem,“ přikývl ležérně, nasedli do vozu a okamžitě vyjeli na hory, hnáni Robinovým náhlým nápadem.

*

Sníh v Krkonoších se nádherně třpytil v paprscích slunce, které z něj uhlodávalo větší a větší díl. Dole už se rozvíjely kvítky, zatímco když vyjeli až nahoru, kam je dopravila lanovka, panovala tam ještě zima.

„Chtěl bych vyzkoušet támhleten nájezd,“ ukázal po několika sjezdech Robin na můstek vytvořený ze sněhu.

„Ahoj,“ zazněl jim za zády ženský hlas. Dopadla na ně sněhová tříšť, jak ta žena prudce zabrzdila.

„Nazdar, Petro, kde se tu bereš?!“ vykřikla radostně Alena a přivítala se s přítelkyní z kostymérny. „Radka tu je s tebou?“

„Jede za mnou,“ přejela Petra znaleckým okem Robina. „Co kdybychom si dali grog? Je tu pěkně vlezlá zima,“ usmála se, zatímco kousek od nich zastavila i překvapená Radka.

„Vypadáš šťastně,“ prohodila Radka na účet Aleny.

„Mám taky skvělou polovičku,“ usmála se a povšimla si, že Robin při přátelském podání ruky podržel tu Petřinu o něco déle, než velí etiketa. Usoudila, že nesmí být tak žárlivá a jenom se jí to možná zdálo.

Zastavili se u malého bufetu a popíjeli grog.

„Nikdy jsem neviděl tak zvláštní a zajímavé oči,“ naklonil se Robin k Petře.

„Díky,“ blýskly v jejím úsměvu zářivě bílé zuby. „Vy jste vůbec zajímavý celý, vážně jóó,“ rozesmála se. Bylo to dříve, nežli ho Alena odtáhla k Radce.

„Těší mě,“ přijal její ruku. Radka byla malá blondýnka a měla příjemnou a milou povahu. Rozhovořili se a rozhodli si zajít někam na večeři.

Když se manželé Toufarovi ocitli chvíli sami, vyčetla mu jeho žena, že vyjíždí po Petře.

„Jestli mi budeš vyčítat každý můj pohled na cizí ženu, nikam se nedostanem... myslím citově,“ rozhodil ruce v nevinném gestu.

„Dobře – i já se začnu ohlížet po pěkných mužských,“ řekla nepřirozeným sopránem.

„Chceš se se mnou hádat v den našeho výročí?“ ozval se po chvilce Robin odzbrojujícím hlasem.

„Ne, promiň, miláčku, objala ho a pak se vrátili ke stolu. Robin si odsedl od Petry a usadil se mezi svou ženou a Radkou.

Dobře se od malého incidentu bavili, dokud si Alena nevšimla na hodinkách, že mají být do hodiny zpátky v Praze, kde na ně čekali přátelé, aby společně oslavili jejich výročí. Připomněla to Robinovi a oba se ve spěchu rozloučili a nasedli do vozu.

„Kolik jsi měl těch grogů?“ napadlo Alenu.

„Neboj, nasedej a svištíme.“

„Stejně přijedeme pozdě, tak jako tak, proto hlavně neriskuj,“ povzdechla si.

„Tahle mašina nám dá křídla a budeme do hodiny v Praze,“ vzal její ruku do své a jemně jí přejel palcem bříška prstů.

Vyjeli závodním tempem, ale Robin se rozhodl ukázat své ženě, co jejich vůz umí teprve na dálnici, ačkoliv začalo drobně pršet a déšť stále narůstal.

Náhle jaguár na padesátém kilometru ukázal drápky. Auto se dostalo do smyku a otočilo se kolem své osy. Potom čelně narazilo do svodidel a bylo slyšet tříštění předního skla. Alena ještě krátce a bolestivě obrátila hlavu k nepřirozeně bílému Robinovi. Chtělo se jí nezadržitelně spát, a přes svou vědomou vůli se jí zavřela víčka a ponořila se do mrákotné temnoty.

II

Sysifovská zkouška

Alena se vzbudila až druhého dne v noci. Zdálo se jí, že se stalo něco hrozného, ale nemohla si vzpomenout co. Na chvilku se lekla, že oslepla, ale pak, když obrátila svou tvář stranou, uviděla za oknem hvězdy a měsíc. Cítila bolest hlavy, jako by měla v mozku permoníky, kteří tloukli na maličké kovadliny.

Oddechla si a chvíli žila v blažené nevědomosti. Byla zvyklá na migrény, ale když vztáhla ruku, aby se dotkla Robina, nahmatala jen prázdnotu a konec lůžka. Chtěla vstát, ale točila se jí hlava.

„Robine!“ zvolala do tmy. Vyčerpaly ji pokusy vstát a krátce opět usnula.

Vzbudila ji sestřička, která rozdávala teploměry.

„Kde to jsem? V nemocnici? A kde je můj muž?“ zaplavila Alena sestřičku otázkami.

„Všechno vám vysvětlí pan primář, až přijde na vizitu,“ řekla sestra tichým hlasem, kterým šálí matky své děti.

„Není mu nic, že ne? Nebo je mrtvý? Sakra, chci ho okamžitě vidět...“

„...až přijde pan primář na vizitu,“ řekla sestřička chlácholivě a odešla k jiným pacientům.

Ráno přijela k Alenině lůžku jiná sestřička se stojanem na infuzi a vjela jehlou do její žíly. „To jste si pospala, že?“ prohodila profesionálně konejšivým hlasem. Alena se už na nic neptala. Dlouhou chvíli do vizity trávila počítáním kapek, které stékaly tenkou průsvitnou hadičkou.

Konečně dorazil na nemocniční pokoj primář a u každého lůžka krátce postál. Po chvíli se zastavil u Aleny. „Jak se cítíte?“

„Celkem dobře, až na tu bolest v hlavě. Kde je můj manžel?“ zeptala se plačtivě.

„Utrpěla jste těžký otřes mozku. Zatím nevstávejte z lůžka, mohla byste upadnout,“ informoval ji starší muž v bílém plášti a chystal se odejít.

„Proč mi nechcete nic říct? Můj manžel zemřel?“ rozhodla se podívat pravdě do tváře.

„Ne, je na ARU. Udržujeme ho v umělém spánku. Ztratil mnoho krve, jak mu kus železa při autonehodě proťal rameno. Ale jinak nevidím důvod, proč by neměl žít.“

„Děkuju,“ špitla unaveně.

„Snažte se usnout, všechno je v pořádku,“ dodal ještě primář a odešel z místnosti.

„On žije,“ vydechla s ulehčením. Po kapačce se ozvala příroda, a protože nechtěla udělat malou potřebu do mísy, rozhodla se sama dojít na sociální zařízení. Přidržovala se rukou zdi a pak, když vyšla ven, napadlo ji, že by mohla vyhledat Robina. Pacientek v nočních košilích bylo všude plno, takže si jí nikdo nevšiml a nepozorována se dobrala až ke skleněným dveřím, vedoucích na ARO. Otevřela je.

„Hej, kampak to jdete,“ ozval se za ní nekompromisní hlas. Alena se prudce obrátila, přičemž se její krásné vlasy rozlétly a rozprostřely po ramenou jako závoj.

„Aleno,“ vydechl muž překvapením. „Vzpomínáš si na mě?“

Trochu se zamyslela, až se jí utvořila vráska nad nosem, a pak se také usmála: „Už vím, ty jsi Patrik Šťastný ze základky.“

„Víš, že jsem byl do tebe platonicky zamilovaný? Jseš ještě hezčí, jak sis nechala narůst vlasy. A co tu vlastně děláš?“

„Měli jsme s mým manželem autonehodu a já ho musím vidět. Nebudu ho rušit, jen se podívám a hned odejdu,“ prosila ho velkýma očima.

„Je to jako s těma jezinkama. Jen tři prstíčky strčíme...“ usmál se, zatímco si ho Alena prohlížela a usoudila, že je to zřejmě muž obletovaný ženami, manekýn v bělostném plášti.

„Tak pojď,“ vyzval ji a oba tiše kráčeli chodbičkou.

„Támhle je můj Robin,“ ukázala prstem chvějící se ruky.

Robin byl bledý, jako by ho vymodelovali z vosku. Všude kolem něho byly nejrůznější přístroje, i ten monitorující tep jeho srdce. Vzpomněla si, jak na to srdce položil v hotýlku za Prahou její ruku, a v duchu se krátce pomodlila za jeho uzdravení.

„Pojď, Aleno,“ dotkl se Patrik jejího ramene. „Už musíš jít.“

„Můj muž – vypadá tak křehce... uzdraví se mi, viď?“ vpila se očima do těch jeho.

„Asi ho moc miluješ... neboj, vrátím ti ho živého,“ uhnul Patrik pohledem a doprovodil ji až k proskleným dveřím oddělení ARO.

„Patriku, já ti moc děkuju,“ prohodila Alena a náhle se jí zatočila hlava a ona se málem skácela na zem. Patrik ji však zachytil. Vzal její drobné tělo do náruče a odnesl ji zpátky do její postele.

„Mohu přilehnout?“ usmál se na ni pohledem svých modrých očí.

Alena ale byla zahloubaná sama do svého nitra a překvapeně k němu zdvihla tvář.

„Promiň, to byl hloupý vtip,“ uznal on sám.

„Paní Toufarová, kde nám pobíháte? Ještě nesmíte z lůžka!“ vyštěkla na ni vrchní sestra, nepříjemná matróna ve věku staré Saurové.

„Sestro, běžte si po své práci,“ zasáhl Patrik Šťastný jako její nadřízený.

„Díky,“ prokvetla vážná Alenina tvář na chvilinku pousmáním.

„Baba protivná,“ usmál se také a pak rychle zmizel mezi dveřmi.

*

Uplynulo pár dní, během kterých se Alena zotavila natolik, že ji lékaři propustili domů. Nevěděla, co má dělat, a nejradši by v nemocnici zůstala. Byla už zvyklá na Patrikovy návštěvy a vždy jí pozdvihl náladu. Mohla v jeho doprovodu také hlavně každý den vidět Robina, i když stále ještě pod sedativy spal.

„Jakmile bude při vědomí, tak ti zavolám,“ slíbil Patrik. „Budeš mi tu scházet,“ usmál se. „Mohu tě někdy pozvat na drink?“ dodal věcně.

„Já...“ sklopila oči.

„Jen tak – posezení ve vinárně, jako přátelé, kteří se dlouho neviděli a dala je dohromady velká náhoda,“ podotkl Patrik vážně. Pak se usmál a dodal: „Byl bych opravdu šťastný Šťastný.“

„Tak dobře,“ roztála Alena a dokonce se po dlouhé době pousmála.

„Fajn, tak kde tě mám dneska vyzvednout?“ přešel Patrik k věci. Napsala mu na lístek adresu i telefon a on si ho schoval do své dokladovky.

Alena si sbalila věci, kterých moc nebylo, jen kabelka potřísněná krví a svetr, který si s sebou vzala na hory. Potom sešla dolů před nemocniční areál a stopla si taxi. Cesta trvala dobrých dvacet minut naplněných tichem, protože Alena byla pohroužena do svých myšlenek.

Když dojela domů, vykoupala se a přidala do vody vonný olej. Zvýraznila si jen řasy a rty potřela jahodovou pomádou. Na sedačce našla Robinovu oblíbenou mikinu. Vzala ji do ruky a přivoněla k ní. Cítila deodorant i vzrušující vůni jeho těla. Nahlédla do ložnice, kde ještě zůstaly deky zmuchlané po jejich milování. Povzdychla si a vzala do ruky malé letadélko, věrnou kopii bojového letounu, kterou její manžel vyrobil. Stálo jich několik vedle sebe, protože si někdy krátil chvíle modelářstvím. Býval pak soustředěný a tak tichý, jako by se nalézal v chrámu. A ona mu musela připomínat i to, aby se najedl. Někdy Robina opatrovala jako dítě, které jí chybělo. Nemohla si pomoci, ale bolestně jí scházel a na posezení s Patrikem Šťastným se úplně přestala těšit.

Ve smluvenou dobu na ni však zatroubil a ona spatřila jeho černé BMW. Její nálada byla na bodu mrazu, ale hodila do odpadků svou starou kabelku s fleky od krve a vzala si ze skříně jinou. Nechala Patrika chvíli čekat, než k němu sjela výtahem.

Povzdychla si a vyšla ven z paneláku. Patrik ji už vyhlížel, když tu si Alena všimla dědy Šimánka. Upřel na ni své zdravé oko a zeptal se: „Máte nového přítele? Odkud pak je? Z Prahy? Asi jste ho poznala v televizi, co?“

Patrik se opřel o svůj vůz, pochopil situaci a vysvobodil ji slovy: „Pojď, už musíme jet. Hezký večer, dědo,“ rozloučil se vlídně, jak to měl nacvičené vůči svým pacientům.

„Ty pracuješ v televizi?“ podivil se Patrik, zatímco jeli do centra Prahy.

„Jen jako maskérka,“ odpověděla podrážděně a napadlo ji, že s Patrikem neměla nikam jezdit.

„Jak to vypadá s mým manželem?“ zajímala se.

„Všechno je na dobré cestě, už není u nás na ARU. Už je na nemocničním pokoji.

„On už nespí?!“ téměř vykřikla.

„Když jsem odcházel z nemocnice, stále ještě spal.“

„Co je s ním doopravdy?“ zeptala se.

„Má menší zranění na plíci, ale ne nic, co by nemohl přežít. Proto jsme ho tak dlouho udržovali v umělém spánku. Ale taky zlomeninu jednoho z obratlů, přičemž mícha nebyla evidentně poškozena, alespoň se to tak jeví. Bude muset ležet v sádrovém krunýři jako želvák a nesmí se hýbat.“

„To byl ale ubohý vtip,“ podotkla.

„Promiň, jestli se tě to dotklo. Víš, mám na oddělení opravdu hrozné případy a potřebuju se nějak odreagovat.

„Tak zkus pustit hudbu,“ navrhla Alena, „a pak mě odvez zpátky do nemocnice. Chci být se svým manželem, až se probudí.“

„Je skoro večer a je po návštěvních hodinách,“ zdůraznil jí. „Ale tu hudbu pustím, je to dobrý nápad.“

„Já se do té nemocnice klidně vloupám, jestli mě nepomůžeš dovnitř,“ načepýřila se zlostně. Patrik se rozesmál a pak k ní na chvíli obrátil tvář.

„Nevěděl jsem, že jsi taková divoška. Jak chceš, jedeme tedy k nemocnici. Těšil jsem se na krásný večer a je to pro mě, jako by tebe po práci ještě nutili dívat se na televizi.“

Za chvíli stanuli před nemocnicí a vrátný jim odemkl. „Jsem doktor Šťastný a tohle je paní Toufarová z oddělení dezinfekce, bude tu hubit termity.“

Když kráčeli chodbou k výtahu, Alena se neudržela a rozesmála se.

„Prosím tě, co tě to napadlo?“ prohodila odzbrojujícím hlasem.

„Směješ se moc hezky, tak trochu jako hrdlička,“ usmál se na ni. Pak Alena znovu zvážněla. „Tak v tomhle pokoji spí tvůj muž, ukázal jí Patrik dveře na konci chodby. „Já počkám v sesterně.“

Alena tiše otevřela dveře nemocničního pokoje na pánském oddělení a nechtěla rozsvěcet, proto šla od lůžka k lůžku, až našla svého manžela. Zdálo se, že spí, ale pak se zavrtěl a ona k němu promluvila šeptem: „Lásko, to jsem já, Alena. Spíš?“

„Teď už ne,“ otevřel Robin oči a hledal její ruku, kterou pevně stiskl.

„Jak ti je?“ zeptala se tiše.

„Je to už lepší, jen necítím nohy. Snad mi je ti grázlové neamputovali?“ rozčiloval se.

Alena nahmatala nejprve jednu a pak i druhou Robinovu nohu a pronesla: „Máš obě nohy, neboj.“ Robin si oddechl a Alena si i ve sporém světle všimla, že má ne příliš hluboký krvavý šrám vedoucí z levé tváře až ke krku.

„Nikdy bych si neodpustil,“ zatvářil se Robin starostlivě, „kdyby se ti něco stalo. Na mně nezáleží, riskoval jsem už moc a tohle je můj trest.“

„Ale, miláčku, až ti sundají tu sádrovou fixaci, budeme žít zase spolu...“ přemítala zároveň, jestli se už viděl zjizvený v zrcadle.

„Robine, kdyby se stalo cokoliv, já tě neopustím. Jsem tvoje žena a zůstanu po tvém boku.“

„Děkuju ti, kočičko. Ale rekonvalescence se může protáhnout.“

„Budu za tebou jezdit každý den po práci. A neodmítej mou lásku, však se dozvíš, co tím myslím,“ hleděla na jeho zjizvený obličej. „Vím, jak jsi hrdý, ale já na tebe myslím v každé chvíli. Teď už klidně spi, zítra zas přijedu.“

Právě v té chvíli se otevřely dveře a dovnitř nakoukl Patrik. „Musíme už jít, tak se rozlučte a ty pojď domů, Aleno.“

„Kdo to je? Rozbiju ti držku, jestli balíš moji ženu!“ rozezlil se Robin a chtěl vstát. Po několika pokusech chladně řekl: „Nemůžu hýbat nohama. Vypadněte odsud spolu oba dva, a ty, Aleno, na mě zapomeň. Stal se ze mě mrzák a ty si najdi jeho,“ máchl rukou k Patrikovi, „nebo nějakého jiného, zdravého šaška. Už tě nechci nikdy vidět.“

*

Před budovou, kde ležel Robin, už Alena nedokázala skrývat pláč a Patrik ji objal a konejšil ji v náručí.

„Jestli chceš, hodím tě domů,“ pronesl soucitně, protože konec dialogu Toufarových zaslechl.

„Já... já nevím, co jsem udělala špatně. Vždyť já ho pořád mi... miluju,“ vzlykala Patrikovi na rameni.

„On změní názor, uvidíš. Asi se cítil strašně špatně. To zjištění, že už se možná nikdy nepostaví na nohy, někoho šokuje, že ani neví, co říká. Ale není to správné, že tak hrubě odmítl tvou společnost. Odpusť mu to, jestli můžeš. On se možná sám nad sebou zamyslí.“

„Co jsi myslel tím možná že se nepostaví na nohy?“ zazářily jí oči nadějí.

„Já si nechám přinést celou jeho dokumentaci a podívám se na to, co říkají výsledky vyšetření. Někdy se stane, že se obnoví hybnost pacienta... ale zázraky ti neslibuju. Smiř se s tím, že zřejmě stráví zbytek svého života na invalidním vozíku.“

Alena přestala plakat a smutně přikývla. „I kdyby byl na vozíku, nepřestanu ho milovat. Slíbila jsem mu věrnost v kostele a to dodržím, v dobrém i ve zlém.“

„Jsi ojedinělá žena,“ pronesl Patrik Šťastný.

„Víš co? Odvez mě už domů,“ požádala ho smutně. Před vchodem do paneláku se s ním rozloučila a rychle zmizela v domě.

Když se osprchovala, šla si lehnout do Robinovy postele. Všude cítila jeho vůni a objala polštář, který měl ještě nedávno pod hlavou. Teprve k ránu se chvilku prospala.

Byl čas jít do práce, jak jí oznámil budík. Rozespale si pročesala vlasy. Pak vzala do ruky rtěnku a zase ji odložila. Oblékla se neúčastně jako robot a sjela výtahem ke své felicii. Sotva nasedla do auta, zdálo se jí, že je v kabině vozu málo vzduchu a musela vystoupit a zhluboka dýchat. Nakonec přemohla fobii a vyjela na silnici, přičemž měla celou cestu otevřená všechna okna automobilu.

Protože jela opravdu pomalu, přijela opět pozdě. Rudolf, její nový šéf, už na ni čekal.

„Promiňte, Rudolfe, vždyť jsem to nestihla jen o pár minut,“ omluvila se a vzpomněla si na starou, zmalovanou Saurovou, která by na ni už za této situace s chutí vřeštěla.

Rudolf trochu zrudl a odpověděl jí místo nadávek: „Můžete mi klidně dál říkat Rudo.“

„Tak dobře, Rudo, co mám dneska na práci?“ zeptala se smutně.

„Jste teď výkonnostně hned za mnou, a vím, že se můžu spolehnout na vaši flexibilitu,“ začal plácat formální řeči.

„Rudo, zajímá mě jen má práce, ty pěkné řeči si nechte pro statistky,“ osolila ho.

„Teď zapracujte na těchhle studentkách z FAMU. Potřebuju z nich mít do oběda čtyři lesní víly,“ oznámil jí Rudolf a pod Aleniným zkoumavým pohledem opět znachověl.

„Vy jste tu vedoucí,“ prohodila chladně a pustila se do práce.

Při obědě v bufetu k ní přisedla Petra. „Tak co Ruda? Balil tě?“ zajímala se. Vypadala svěží jako růže, zatímco Alena si připadala po nevyspání spíše jako rozcuchaná, odkvetlá pampeliška. „Ne, je to teď můj šéf, nic víc.“

„Já to věděla, že se zas neosmělí,“ naklonila se Petra k Aleně, až se jí rozhoupaly v uších dva stříbrné, velké kruhy.

Rudolfovo zaláskování do Aleny bylo věcí veřejnou a bavili se tím už i někteří moderátoři. Ale ona neměla chuť na podobné řeči. „Promiň, Petro, mám žaludek jak na moři,“ vstala, aniž by se výrazně dotkla jídla.

Petra ji ale chytila za ruku a zeptala se bodře: „Nejseš v jináči?“

„Ne, to opravdu nejsem, a vím to jistě, protože jsem neplodná,“ odsekla Alena nevraživě a vrátila se po schodech

do maskérny. Čekala ji tam moderátorka, která se na ni nedůvěřivě podívala a pak pronesla: „Já byla zvyklá výhradně na slečnu Saurovou...“

„Ona se nikdy neprovdala?“ zajímala se Alena, ačkoliv měla plnou hlavu Robina.

„Ne, ale měla pár vážných známostí, například...“ pošeptala moderátorka Aleně něco do ucha a rozesmála se. „Ve všem je na mě spolehnutí, jen tajemství neudržím,“ přiznala se a pak pohlédla do zrcadla.

„Líbí se mi, jak jste mi z těch pár vlasů zničených odbarvováním utvořila skvělý účes. Budu si na něj muset trochu zvyknout, ale vypadá to, jako bych měla vlasů moře. Jste dobrá, Saurová nelhala.“

Moderátorka spokojeně odešla.

Alena si nepamatovala, že by její práci před ní někdo tak vyzdvihl, a vychutnávala si proto chvilku pocit triumfu. Potom vyndala z kabelky peněženku a zadívala se na foto, které nosila stále u sebe. Byl na něm Robin, snědý od společné dovolené u moře, a šťastně se smál; pamatovala si tu chvilku, kdy ho fotografovala.

Sotva měla Alena po pracovní době, rozjela se do nemocnice za svým mužem, jak mu slíbila. Pomyslela na to, že nikdy předtím k ní nebyl tak rezolutně odmítavý, a cítila, jak jí prudčeji buší srdce, když stanula před budovou, kde ležel.

Vešla dovnitř a zachvěla se zimou. Vrátila se proto ve svých téměř už letních, kanárkově žlutých šatech pro teplou deku do kufru svého auta. Ačkoliv slunce nemělo ještě příliš velkou moc v jarním období, venku hřálo, i když počasí se střídalo opravdu aprílově. V budově ale byl stále ještě vlezlý chlad.

Posadila se na koženkovou lavici poblíž pokoje, kde ležel Robin Toufar, muž, kterého milovala a přísahala mu věrnost v kostele. Po chvíli se před ní konečně objevila mladá zdravotní sestra a Alena ji zastavila s prosbou, aby se zeptala, zda může vstoupit do pokoje, kde leží její manžel.

„Tak dobře,“ přikývla sestřička ochotně. Alena trpělivě čekala, doufala v Robinovu lásku.

„Pan Toufar s vámi nechce mluvit,“ oznámila jí sestra po chvíli.

„Vzala byste mu tam aspoň tuhle teplou deku? Je tu dost chladno,“ vznesla Alena ještě jeden požadavek. „A řekněte mu, že budu sedět na lavici před jeho pokojem až do skončení návštěv,“ dodala tvrdohlavě.

„Deku si vzal, ale jinak nepromluvil ani slovo,“ oznámila jí zdravotní sestra a odešla pryč.

Table of Contents

Title page

DÍL PRVNÍ: PAPRSKY NADĚJE

I

Hra s ohněm

II

Sysifovská zkouška