text © Petr Gruber, 2013

ISBN 978-80-87517-79-6 (ePUB) / 978-80-87517-80-2 (MOBI)

Druhým odpouštěj mnoho, sobě nic.

(Ausonius, O sedmi mudrcích)

Památce obětem své doby.

PŘEDMLUVA

O druhé světové válce byly napsány tisíce knih, popisujících tisíce osudů. Je těžké zapomenout na část dějin, které se zapsaly jako nejkrvavější období lidské historie. Byly popisovány osudy lidí na frontách i v zázemí. Je však jen málo knih, které by ukázaly tragédie spoluobčanů, kteří byli nuceni stanout proti sobě. Nejenom na frontách, ale i v relativně poklidném životě v protektorátu. Existovaly odbojové organizace, ale jejich činnost byla známá jen zasvěcenému okruhu lidí. Žili zde však i ti, kteří nemohli být odbojáři, přesto se však snažili nějak pomoci, a pak zde žili lidé, kteří museli podstoupit službu v armádě nelidského režimu. Jsou hodni odsouzení, nebo je nutno je litovat? Na to by mohli odpovědět jen oni a ti, kteří s nimi žili a znali je. Rodina, sousedé. Nezavírejme oči před těmito oběťmi války, ale ukažme, že jejich tehdejší postoje jsme dnes pochopili. Tato kniha je napsána na základě dokumentů a vzpomínek pamětníků, kteří popisovaných událostí byli svědky. Jsou to příběhy bez jakékoliv idealizace historie. Pouze tak, jak je lidé prožili.

Rozhodl jsem se napsat příběh o osudech obyčejného člověka, který byl ve vleku událostí dějin vedoucích k nejničivějšímu konfliktu lidstva, jenž zasáhl do života jeho, jeho známých i rodiny.

Kniha vznikala více než dvě léta. Předcházelo jí pročítání archivních dokumentů, kronik a shromažďování potřebných materiálů. Jména osob jsou změněna. Místa děje jsou autentická. Čtenář si může udělat reálnou představu o situacích, které jsou popisovány, a ztotožnit je s místy, kde se udály. Obrazová příloha obsahuje fotografie originálních dokumentů, zapůjčených z archivů i od soukromých vlastníků. Kniha není určena k vzbuzování aktivit, které by měly za následek propagaci nenávistné ideologie v jakékoliv podobě, či popírání skutků, které změnily životy milionům lidí na celém světě.

Nesuďme skutky, které se tehdy udály, protože jsme je neprožili. Mějme však na paměti, aby se nikdy neopakovaly a nikdo nemusel prožívat to, co postavy v knize.

Petr Gruber

PROLOG

Starý muž seděl bez pohnutí v křesle a o něčem přemýšlel. Měl zavřené oči. Nevnímal hluk ulice z pootevřeného okna. Takový hluk byl nicotný proti tomu, co slyšel před více než šedesáti lety. Jenže tehdy byl mladý, plný života. Ale také viděl věci, které by mladý člověk vidět neměl. Zkázu, smrt, hromady mrtvol, beznaděj a žádnou budoucnost. Proč to tak muselo být? Opravdu nebylo jiné řešení než válka?

Muž si předtím prohlížel několik starých, zažloutlých fotografií a stejně zažloutlých dokladů, které mu zbyly z minulosti. Z minulosti, na kterou nerad vzpomínal a o které nerad vyprávěl. Nebyl žádný hrdina. Byl obyčejný voják, který musel jít tam, kde nikdo být nechtěl. Smysl pro povinnost mu byl vrozený, a tak bojoval za vlast, jejíž cíle však nebyly pro všechny, ale jen pro vyvolené. To tehdy ovšem netušil.

Dokumenty a fotografie, které měl stále v ruce, pomalu vyklouzávaly. Snášely se k zemi jako listy ze stromů na podzim. Muž se nesnažil je zachytit. Naopak. Nechal je ležet na zemi a usínal. Myšlenky ho vracely na místa, kde prožil nejhorší okamžiky svého života. Jeho přáním bylo, aby tyto myšlenky zůstaly jen pro něj. Do dnešního světa už nepatří.

„Ať to tak zůstane.“

Kapitola první

VOJÁK ŘÍŠE

Stockerau u Vídně, únor 1945

Mihotavý plamínek petrolejové lampy osvětloval malou místnost. V přítmí, v rohu místnosti, byla postel, na které klidně oddechoval německý voják. U stolu na druhé straně se rýsovala silueta další postavy. Voják sedící za stolem sebou náhle trhnul a jeho oči se zahleděly do prázdna. Ruka svírala plechový hrnek se stydnoucí kávovinovou náhražkou bez cukru a bez chuti. Franz přemýšlel o svém životě.

Byl únor roku 1945 a válka se chýlila ke konci. Pouze největší fanatici ještě věřili, že Německo může válku vyhrát. Ostatní vojáci měli jasno: Zachránit si život za každou cenu. Šlo jen o to, jakou zvolit cestu. Druhý voják na posteli se posadil a rozespale se zeptal: „Nemůžeš spát, Franzi?“ „Ne, nejde to,“ zamyšleně odpověděl tázaný. „Myslím na rodinu. Fronta se přiblížila k Moravě a já mám o ni strach. I o to, co nastane potom. Víš, budou to mít těžké. Nikomu jsme neublížili, ale lidé se budou mstít za to, co Němci napáchali. A první na řadě budou ti, co zůstanou tam, kde žili.“ „Neber si to tak, já mám rodinu v Hamburku a nemám o ní zprávy už skoro rok. Poslední nálet město úplně vypálil a nevím, jestli přežili, nebo jsou někde na útěku. Musíme to tady nějak vydržet a zkusit se dostat k Britům nebo Američanům. Do lágru na Sibiři se mně vůbec nechce. Ani není jisté, jestli bychom tam dorazili. Ty, co nemohou jít, prý střílejí.“ „A divíš se?“ zeptal se Franz. „Viděl jsi ty kolony vězňů, které vedly esesácké hlídky? Taky nikoho nešetřily. A Rusové to vědí. Tohle nám vůdce neřekl, že můžeme prohrát. Pořád jen tajné zbraně, vítězství, a najednou? Je to strašné. Americké bombardéry denně ničí naše města, armáda je bez ochrany letectva, Luftwaffe je zničena.“ „Franzi, proboha mlč.“ Co kdyby tě někdo slyšel?“ zhrozil se voják. „Víš, jaký je trest za poraženectví.“ „Vždyť je to jedno, Klausi. Jestli mě zastřelí „honicí psi“ nebo komunisti,“ apaticky pronesl Franz. „Ale rodinu bys už neviděl, chyběl bys jim, a to by bylo špatné. Musíš mít něco, pro co žít. Něco se musí stát a my se vrátíme domů. Jako hrdinové,“ povzbuzoval Klaus. „Jsi blázen, nebo tomu taky věříš? My se vrátíme jako vyvrhelové,“ ukončil rozhovor Franz. Přivřel oči a pomalu se zase vracel do vzpomínání. Jaké bylo jeho dětství, škola, kamarádi.

Stockerau – radnice

Kapitola druhá

DĚTSTVÍ A DOSPĚLOST

Hodonín, červenec 1907

„Je to kluk, maminko,“ řekla tiše porodní bába. „Franzi čeká venku, bude moc rád,“ zašeptala vyčerpaná rodička. Jedna z přítomných žen vyšla na zápraží domu a nedočkavému otci sdělila tu radostnou novinu. Byl opravdu rád. „Prvorozený syn, jak se bude jmenovat? Necháme to v rodinné tradici. Dáme mu jméno po otci i po císaři.“ A tak byl chlapec pojmenován Franz Josef. Ale doma se mu říkalo František. Evropu v té době tvořily velké monarchie, které ovládaly dění i životy milionů lidí. Nebyly žádné velké válečné konflikty a monarchové byli spřízněni rodinnými svazky. Lidé žili v klidné atmosféře a nevěřili, že by mohla vypuknout nějaká větší válka.

František vyrůstal v poklidné části moravského města Hodonína, německy zvaného Göding. V roce 1913 dospěl do věku, kdy mu začínala povinná školní docházka. Spolu s ostatními dětmi se docela těšil na učitele, kteří měli velkou úctu rodičů a také společensky byli docela vysoce postaveni. Ve škole se však František později setkal s tehdy pro něj nepochopitelným jevem. Protože byl synem dělníka v tabákové továrně a maminka práci neměla, byl sice čistě oblečený, neměl hlad a nepatřil mezi nejchudší, přesto však pociťoval jistou odtažitost spolužáků z bohatších rodin. Občas se mu smáli, protože jako svačinu měl chléb se sádlem nebo s máslem, žádný salám, někdy buchty. Tehdy si začínal uvědomovat, že jsou tady určité rozdíly a netušil, jak v budoucnu ovlivní jeho život. Nejvíce ze všech předmětů ho bavilo psaní, úprava sešitů, ruční práce, tělocvik a čtení. V náboženství byl jen průměrný a v přírodních vědách velmi dobrý. Také chování měl výborné. Byl pravdomluvný, spolehlivý a slušný. Proto mu maminka doma vždy říkala: „Není důležité, co znáš, ale jak se chováš k lidem.“ Jeho rodným jazykem byla němčina i čeština, ale češtinu se ve škole neučil. Společně s mladším bratrem Josefem Františkem vyrůstali v klidném prostředí v rodině, kde byla úcta k lidem a císaři. U babičky pracoval na poli, poklízel dobytku, aby se v domácnosti nemuselo příliš utrácet. Když skončila první třída, objevily se ve společnosti vlivem politického dění ve světě, a zvláště vlivem atentátu na arcivévodu Františka Ferdinanda, úvahy o možné válce. I doma se o těchto věcech mluvilo, ale František to tehdy ještě nevnímal. Pak však válka opravdu vypukla. Jeho otec už byl pro službu na frontě starý, ale rodina musela přispívat, jako spousta jiných, na válečné úsilí. Také děti se musely zapojit do prací na malém hospodářství a ve školním roce se ještě učit. Válečné roky přinesly mnoho změn, ale děti je nevnímaly. Poznávaly své město, hrály své hry, učily se a pracovaly. V roce 1918, kdy už vládl na císařském trůně nástupce Františka Josefa I. císař Karel I., chýlila se válka ke svému konci, stejně jako habsburská monarchie. 28. 10. 1918 byla vyhlášena Republika Československá a pro obyvatele nového státu nastalo důležité rozhodnutí. Stát se občanem nové republiky, nebo optovat pro Rakousko, což znamenalo vystěhování. Františkova rodina se rozhodla zůstat. Stali se tak občany ČSR. Pro děti to znamenalo učit se další jazyk písmem i slovem, a to jazyk český. František chodil dál do školy a rozhodoval se, co bude dělat dál. Protože ho vždy bavily ruční práce a dílny, chtěl jít do učení na sedláře. Koní bylo tehdy dost na každém statku i v malém hospodářství, a tak by o práci nebyla nouze. Po skončení školy tedy nastoupil do učení a stal se „sattlerem“. To byl německý termín pro sedláře. Po vyučení nějaký čas provozoval své řemeslo jako sedlářský pomocník a pak nastoupil vojenskou službu u telegrafického praporu v Brně. Jeho přáním bylo stát se po vojně policistou nebo četníkem. Bohužel se mu toto přání nesplnilo. Velmi brzy se oženil, a tím se mu uzavřel vstup do řad policie a četnictva. Manželství však netrvalo dlouho a bylo za necelé tři roky rozvedeno. František se pak brzy nato oženil znovu. O rok později se narodil syn. V té době doznívala hospodářská krize a František se začal zajímat o politiku. V sousedním Německu se k moci dostal Adolf Hitler a nacisté a jejich volání po jedné zemi pro všechny Němce bylo vyslyšeno ve všech státech s německy mluvícím obyvatelstvem. I v tehdejší ČSR se dostávají do popředí různé strany v čele se Sudetoněmeckou stranou a jejím vůdcem Henleinem. Hodonín byl však trochu mimo tohoto dění, a tak se zde organizovaly jiné politické strany a uskupení. Velmi aktivní zde byla Vlajka, fašistická organizace, a její bojůvka Svatoplukovy gardy. Stále více se do popředí dostávaly postoje lidí v souvislosti s jejich zaměstnáním.

A situace nevěstila pro mírový život v Evropě nic dobrého. Hrozba války se jevila jako stále reálnější. Události směřovaly k mnichovské dohodě.

Kapitola třetí

ŽIVOT PŘED MNICHOVEM

Hodonín, 1938

„V práci mně hrozí, že mě propustí.“ Takto se svěřila doma Františkova tchyně, která byla zaměstnána u státních lesů a statků jako služebná. Protože měla těsně před důchodem, znamenalo to, že by se jí důchod zmenšil, a navíc by byla dlouho bez práce v době, kdy její peníze hrály důležitou roli v chodu celé rodiny. „To přece nejde,“ rozčílil se František. „Pracujete tam už celá léta. Kde byste pak něco sháněla? A proč, to neřekli?“ Tchýně odpověděla: „To nevím, ale naznačili mně, že se moc zastáváme Němců.“ „Žijeme přece ve státě, který je mnohonárodnostní, a není důležité kdo co je, ale jak pracuje a jak se chová,“ řekl František. „Já ještě zajdu do kanceláře a zkusím je přesvědčit, abyste tam mohla zůstat. Vždyť jsem taky jejich zaměstnanec, tak snad na to budou brát ohled,“ uvažoval František. Jak řekl, tak i udělal. Vrátil se příští den ze zaměstnání celý zkroušený a manželka z něj dostala jen větu, že místo toho, aby tam tchyni nechali, začali mu navíc také vyhrožovat pro jeho postoje a sdělili mu, že jestli nepřestane, propustí i jeho. Byla to zkrátka odvrácená strana mince života za první republiky, kdy se každý s odlišným názorem než většina společnosti dostával do konfliktu se svými sousedy i nadřízenými v různých rovinách života. Vyhazovu své tchyně tedy nezabránil, a navíc se ocitl v nebezpečí vlastního propuštění, a to by pro jeho rodinu znamenalo velké problémy se uživit, protože malé hospodářství jeho otce by na to nestačilo. Ve Františkovi tak stále více klíčila vzpoura proti tomuto zřízení a snaha se nějak přičinit o jeho nápravu. Stále více inklinoval k myšlenkám národního socialismu, který však byl trochu odlišný od toho německého. Začínaly také problémy se sousedy, kteří měli radost z jeho neúspěchů a dávali to nepokrytě najevo, zřejmě v důsledku názorů, které zastával. Čím dal více se proto i se svou rodinou odcizoval tomuto myšlení a čekal, jako spousta ostatních, jak se vyvine politická situace. Nacisté v Německu získávali jeden úspěch za druhým. Anektovali Rakousko a připojili ho k Říši. V Československu začínalo být jasné, že další územní požadavky budou směřovat na ně. Léto pomalu končilo a Evropa žila politickým vřením evropských velmocí. Ty se snažily nějakým způsobem ovlivnit Německo, aby zanechalo své nenasytné politiky vůči svým sousedům. Hitler prohlásil, že má už jen jeden požadavek. Odstoupení pohraničí ČSR ve prospěch Německa.

V samotném Hodoníně se začala uskutečňovat opatření, která byla obvyklá při ohrožení státu. 17. září 1938 musela být střežena radnice šesti vojáky a jejich velitelem, protože hrozily nepokoje ze strany občanů, kteří nebyli spokojeni s politikou velmocí a vyčkáváním vlády ČSR. Chtěli, aby byly rozdány zbraně, aby byla vyhlášena mobilizace a oni mohli bránit republiku. O dva dny později byly povolány zálohy SOS, které byly odveleny na hranici s anektovaným Rakouskem v břeclavském okrese. Začala také hysterie týkající se uložených peněz a obyvatelé chtěli vybrat své vklady u záložen a spořitelen. Tyto výběry musely být omezeny, aby byla zachována stabilita financí. 21. 9. 1938 se konala na náměstí manifestace, na které promluvili legionáři, komunisté i jiní představitelé veřejného života. Dav, který se dostal do varu, chtěl jít do hodonínských kasáren pro zbraně, a proto musel starosta zakročit a za pomoci policie udržet pořádek. Nálada odhodlanosti přerůstala v hysterii. Za této situace se debatovalo na ulicích, v restauracích, kinech... Sousedé se na sebe dívali skrze prsty a čekali, co kdo řekne, jestli to nebude něco proti republice. Pomalu se ukazovalo, že v budoucnu budou běžné situace, kdy někdo někoho udá. Zatím však k ničemu nedocházelo a lidé se ještě tak neodcizovali.

Ve Františkově domácnosti se také debatovalo o politické situaci. Rodiče radili neangažovat se, ale František už měl dost vyčkávání a chtěl něco dělat. Den za dnem utíkal a všechno nasvědčovalo tomu, že v republice nastanou velké změny. Bylo jasné, že dojde k rozdělení národa na ty, co chtějí „Heim ins Reich“, a na ty co chtějí zachovat celistvost republiky.

Kapitola čtvrtá

DRSNÁ SKUTEČNOST

Stockerau u Vídně, únor 1945

Za okny se probouzel nový den. Franz pomalu otevřel oči a myslel na to, co se mu zdálo. Brzy však myšlenky zaplašil a připomněla se povinnost. Teď musí jít do kuchyně, umístěné v budově statku, a přinést kamarádům snídani a důstojníkům kávu. I když jen tu náhražkovou. Jiná nebyla. Zásobování vázlo všude, spíše už zkolabovalo. Dost bylo jen zbraní, které se vydávaly volkssturmu. Protože spal oblečený a obutý kvůli poplachu, odpadla mu tato činnost, a tak uchopil malou bandasku na kávu a větší na snídani. Čím nás kuchař překvapí? Nějaká polní pochutina? pomyslel si. V duchu ucítil chuť a vůni čerstvého sádla po každé domácí zabijačce. Ale jitrnice, jelita a ostatní dobroty byly jen zbožným přáním. Řídká hrachová polévka, v níž plavaly kousky mrkve nebo řepy, a k tomu kus tvrdého chleba. A ještě čaj z kopřiv. Prý je zdravý. Je to možné, ale pít se to nedá. Ale je to aspoň něco teplého do žaludku řekl, si rezignovaně. Kuchař byl někde od Brna, takže si spolu mohli promluvit o kraji, který oba znali a kam se chtěli vrátit. „Slyšel jsi něco o situaci u nás?“ ptal se Franz. „Jenom to, že fronta se blíží a nad Brnem stále přelétají americké bombardéry. Úplně bez ohrožení. Luftwaffe už zřejmě nemá dost sil na jejich zničení,“ odpověděl kuchař. „O své rodině žádné zprávy nemám a domů už se nepodívám.“ „Jak to myslíš?“ zeptal se Franz. „Mám takové divné tušení. Ale snad je to jen můj pocit,“ odpověděl kuchař. Franz na to nic neřekl a odešel. V duchu přemítal, co by se teď, na konci války, mohlo vcelku v klidné části protektorátu stát. Že je obsadí, to tušil, jen netušil kdo, Rusové nebo spojenci? Ale teď je čas na snídani, řekl si. „Servus, kamarádi. Nesu snídani, tak vstávejte!“ hlaholil u vstupu do krytu. „Ááá, co máme? Sázená vejce, šunku a pravou kávu? Copak nám führer připravil?“ rýpnul si jeden z vojáků. Všechno to byly starší ročníky Rakušanů, nejmladšímu bylo čtyřicet let, a služba se jim vůbec nelíbila. „Pozor na hubu, víš, že feldpolizei je všudypřítomná, stejně jako gestapo.“ „Konec téhle války je v dohledu a ve vítězství věří jen fanatici. A právě ti jsou nebezpeční“, varoval ho Franz. Vojáci nastavili misky a Franz naléval polévku a čaj. „No to je výborné, takovou baštu jsem dlouho neměl,“ špičkoval zase voják. „Dej si už pokoj, nebo ti důstojníci dají nějakou špinavou práci!“ okřikl ho jiný voják. „Jakou špinavou práci v téhle špinavé válce mi můžou ještě dát? Jedině kopat vlastní hrob. Ale ten už tu všichni máme, a hromadný. Jen nás zasypou, když někdo zbude,“ opáčil voják. „Víte, mně se před sedmi, osmi lety líbilo, že byly přehlídky, hudba, krásné uniformy, a válka v nedohlednu. Pochodovali jsme, lidi nás vítali, jídla, co hrdlo ráčí. A dnes? Hlad, špína, smrt. Tohle nám vůdce a ti ostatní uměli připravit. Připravili i tuhle válku a nikdo neví, jak to skončí,“ zamyšleně pronesl nejstarší voják. „Tak už toho nechte a jezte. Nevíte, kdy zas něco k jídlu vůbec bude.“ Vojáci zmlkli a začali jíst. Franz vzal zase bandasky a šel k ubikacím důstojníků. Zaklepal a po vyzvání vešel dovnitř. V pokoji bylo šest důstojníků, kteří měli na starost velení chorvatské výcvikové brigády. Jenom mužstvo bylo chorvatské, ale velení a spojovací četa byly složeny z německých vojáků. Říše svým spojencům přece jenom nevěřila. Tahle brigáda byla sestavena před rokem, jako následnice zničené chorvatské divize, která se nevrátila od Stalingradu. Franz měl tehdy velké štěstí, že si Chorvaté prosadili neúčast německých vojáků ve své jednotce, a tak odešli na ruskou frontu sami. Franze odveleli do Drážďan k protiletadlovému praporu. Děkoval bohu, že tomu tak bylo, protože teď už mohl být jen prachem na ruské stepi. „Pane poručíku, přišel jsem na váš rozkaz,“ zahlásil se. „Pohov, svobodníku,“ řekl poručík. „Nesete snídani?“ „Jen to, čemu se tak říká, pane poručíku,“ hlásil Franz. „No, no, nějak jste se špatně vyspal?“ ptal se poručík. „Promiňte, pane, ale to ta válka a situace vůbec,“ odvětil voják. Poručík pokýval hlavou a už se dál neptal. Pro každého to bylo dnes těžké. Základním pravidlem bylo přežít a dostat se domů. Na konci války, o kterém nikdo nepochyboval, už o nic jiného nešlo. Jenom si dávat pozor na to, před kým se mluví, to bylo důležité. Franz nalil do hrnečků kávu a do misek polévku. Ostatní důstojníci se oblékali. Ještě že jsou normální, přemítal Franz. Kdyby to byli fanatici, tak nás všechny vyženou do zákopů. Ano, tihle důstojníci už ztratili víru ve vítězství a věděli, že kdyby chtěli plnění nesmyslných rozkazů, mohlo by se stát, že během nějakého ostřelování by se našla zbloudilá kulka a rázem by byl problém s náročným důstojníkem vyřešen. Franz se zase zahlásil a vyšel z místnosti. Zamyšleně a pomalu šel ke svému krytu. Najednou se před ním zvedl malý gejzír hlíny. A další, a další. Ihned pochopil, co to je. Skočil po hlavě do nejbližší díry po granátu. Nikdo nic nehlásil, sirény mlčely a nízko nad zemí se přehnalo letadlo s bílou hvězdou na křídle a trupu. Pokropilo sprškou střel protiletadlové čtyřče a jeho obsluha nestačila ani nabít. Byla to nová taktika Američanů. Přízemním letem se přiřítili nad svůj cíl kotláři, zničili protiletadlovou obranu a vzápětí přiletěly bombardéry a zasypaly celou plochu pumami. Po prvním útoku Franz vyskočil z díry a rozeběhl ke krytu, kde byli jeho kamarádi. Otevřel dveře, aby je varoval, ale v tom okamžiku všichni vyběhli ven a srazili se s ním. „Rychle pryč odtud. Přiletí další. Obrana je zničena!“ křičel Franz. Vojáci se rozeběhli do blízkých polí a zalehli, kam se dalo. Dunění na obloze mu dalo za pravdu. Od západu se objevilo ve výšce dvou kilometrů asi dvacet letadel a mířily přímo nad tábor se statkem. Franz přímo viděl, jak se jim otevírají pumovnice, a zabořil hlavu do sněhu. Hvízdání pum bylo slyšet daleko a každý čekal na první výbuchy. První zásah dostal konvoj tří nákladních automobilů, a pak už byly výbuchy vidět všude. Vzduchem létaly trosky, kusy koňských těl, a také lidských. Německá letadla nikde vidět nebyla a jen z nádraží se ozývala palba flaku. Na tu se zaměřila opět letadla ze stíhacího doprovodu a několik bombardérů také změnilo kurs k nádraží. Brzy se ozývaly výbuchy i tam a bylo jasné, že drtivá letecká převaha přinese své hořké ovoce. Nedaleko místa, kde Franz ležel, stál nákladní automobil, ze kterého utekl řidič. Z proražené nádrže vytékal benzin a malý potůček se blížil k místu, kde Franz hypnotizovaně pozoroval, co se to kolem děje. Pak uviděl nebezpečí a vyskočil, aby se schoval jinde. Z hořící trosky rozbitého klavíru odletěla zapálená tříska, dopadla do rozlévajícího se benzinu a oheň se rychle blížil k automobilu. Ten vzplanul a za hromového rachotu se roztrhl na všechny strany. Byl naložen municí do tankových kanonů a směřoval na nádraží. Už tam nikdy nedojel a granáty budou na frontě chybět. Všude, kam se člověk podíval, byla jen zkáza a smrt. Střelba pomalu ustávala, letouny se vzdalovaly a lidé vstávali ze země, vylézali z úkrytů a snažili se pochopit, co se stalo. Matky hledaly své děti. Jiné děti s pláčem hledaly rodiče nebo jen někoho, kdo se o ně postará. Nejhorší byl pohled na děti, které už nikoho nehledaly. Ležely jako polámané loutky, špinavé, zasypané prachem, blátem. Některým chyběla noha a v agónii prosily o pomoc. Nikdo si jich nevšímal. Jenom jeden hoch v uniformě hitlerjugend, který byl také otřesen, se snažil vytáhnout holčičku zpod převráceného povozu a říkal jí, že mu musí pomoci. Holčička však byla mrtvá, ale on to nevnímal. Až po chvilce si to uvědomil a rezignovaně si sedl vedle mrtvé, hladil ji po vlasech a něco jí tiše šeptal. Důstojník, který šel okolo, se na něj podíval, nadechl se, aby mu dal rozkaz, ale pak mávnul rukou a odešel. Franz také vstával a třásl se po celém těle. Takový útok ještě nezažil. Rozhlížel se a uvažoval, co má dělat. Pak se přidal ke skupině vojáků, kteří odklízeli trosky budovy, odkud se ozývalo klepání. Někdo tam přežil a snažil se dostat z trosek ven. Důstojník, který šel předtím kolem, přistoupil ke skupince a rozkázal, aby toho nechali, že je tady lidí dost, a ať jdou všichni do tábora uklízet a zabezpečovat munici, která se všude povalovala. To se nikomu moc nechtělo, protože každou chvíli něco mohlo vybuchnout. Ale neodvážili se odporovat, protože smysl pro pořádek a kázeň měli hluboko vštípený vojenským drilem. „Pojď, Franzi. Snad to v táboře všichni kamarádi ve zdraví přežili.“ Cestou míjeli další civilisty, kteří se v táboře ubytovali. Ti také pomáhali odklízet trosky. Někteří však leželi na zemi těžce raněni. Jeden muž neměl nohu, kterou mu utrhla střepina, a z pahýlu mu stříkala krev. Osamělá zdravotní sestra se ji snažila zastavit. Kusem hadru zaškrtila nohu nad kolenem a utěšovala ho. Skupinka vojáků k ní přistoupila a pomohla jí muže odnést stranou. Sestra se pomalu zvedla ze země. Vypadala unaveně a její brašna na léky a pomůcky první pomoci byla prázdná. Neměla jak někomu pomoci. Důstojník jí navrhl, aby šla s nimi, že v táboře bude také potřebná, a navíc se tam nějaké zdravotnické potřeby najdou. Skupinka se blížila k táboru a už viděli, jak na něj dopadl dnešní útok. Přístřešek, kde byli ustájeni koně, dostal zásah. Koně se rozutekli a v ohradě zůstala jen mrtvola jednoho z nich, kterému střepina utrhla celou přední nohu a kus hrudníku. Zvíře alespoň netrpělo. Ve vší té bolesti si někteří vojáci řekli, že bude alespoň maso na guláš. Lidský cit už otupěl v téhle válce plné násilí a smrti. Skupinka vedená důstojníkem přišla ke krytu, který minula puma jen o pár metrů. Z něj pomalu vylézali kašlající vojáci, celí pokrytí prachem. I když byl únor, z jejich těl stoupala pára, jak byli rozehřátí vlivem napětí. Kuchyně byla převrácená a kuchař od Brna ležel polovinou těla přimáčknutý pod kotlem, ze kterého vytekla polévka. Žádné zranění nebylo vidět. Až po chvíli si Franz všiml, že pod tělem má kuchař řeznický nůž, na který ho kotel přimáčknul. „Tak měl přece jen pravdu, ten zvláštní pocit. Do Brna se už nevrátí. Další padlý hrdinskou smrtí za vůdce, pomyslel si. Pomalu se rozhlédl kolem. Ostatní kuchaři a kamarádi také vylézali ze všech možných úkrytů a blížili se k němu. Pak viděli mrtvého kuchaře. „Tak ten už nám neuvaří. A že to uměl. Dokázal i z toho mála udělat něco dobrého,“ posteskl si mladý, asi devatenáctiletý vojáček. „Jak se vlastně jmenoval?“ ptal se Franz. „Rudolf,“ odpověděl někdo. Chvilku nad ním stáli, jeho oči se bez hnutí dívaly do nebe, jako by žalovaly. Mladíček se sehnul a zatlačil mu je. Pak ho čtyři vojáci vzali a odnesli ke zdi statku. Přikryli ho vojenskou dekou a šli dále pomáhat. Protiletadlové čtyřče, na které zaútočil kotlář, bylo úplně zničené. Jeho obsluha utekla při prvním rachotu leteckých kulometů, a zachránila si tak život. Naštěstí to nikdo neviděl, jinak by jim hrozil polní soud za zbabělost před nepřítelem a okamžitá poprava. Teď se snažili pomáhat a zapomenout. Franz pro ně měl pochopení. Sám sloužil u flaku a věděl, jaký je to pocit, když na palebné postavení nalétával letoun, střílel ze všech zbraní a obsluha musela setrvat na svém místě. Byl rád, že už tuhle práci dělat nemusel. Vojáci podle pokynů důstojníka sbírali munici rozházenou výbuchy, papíry s rozkazy z velitelství a třídili je na hromádky. Několik vojáků dávalo dohromady převrácenou kuchyň. Důstojník šel se zdravotní sestrou do svého krytu a dal jí téměř všechen zdravotnický materiál, který byl u něj uskladněn. Moc toho stejně nebylo. Obvazy, tinktura, pár ampulí morfia. „Běžte prosím, ať to nikdo nevidí,“ řekl sestře. „Civilisté jsou na tom hůř. My už si nějak poradíme.“ Sestra poděkovala a odběhla k hloučku raněných. Ihned se dala do práce. Mezi raněnými byly i dvě děti. Jejich zranění naštěstí nebyla velká. Jednomu klučinovi dala ruku do dlahy, protože mu na ni spadl kousek zdiva, a druhému stáhla náplastí dlouhou ránu na čele od střepiny, která minula levé oko jen o kousek. Další tři děti byly bohužel mrtvé. Pak se věnovala dalším. Po chvíli k ní přistoupila mladá žena a vyptávala se, jestli někdo neviděl její dceru. Malou, asi šestiletou, v modrých šatech. Nikdo jí nedokázal odpovědět, i když všichni věděli, co se stalo. Žena odešla a hledala dál. Zpod plachty položené vedle zdi na obětech náletu vykukoval cíp modrých šatů a malá, dívčí botička. Opodál stojící muž, který ženu slyšel, přetáhl plachtu přes vyčuhující botu, aby žena neviděla, že její dcerka tam leží. Všichni, kdo byli práce schopni a nezraněni, pomáhali s prohrabáváním trosek, vynášeli další raněné a cennější majetek.

Mrazivý den pomalu uplynul a přicházel večer. Začalo zase sněžit. Bílé vločky se snášely na špinavou, zbídačenou zem a zakrývaly utrpení, které zde bylo. Sníh padal i na mrtvé pod plachtou. Nikdo neměl sílu kopat hroby. Čekalo se, až přijede nějaký vůz a mrtvé odveze do společného hrobu. Lidé byli unaveni, otřeseni. Každý si teď hledal nějaký kout, kde by mohl spát. U opravené kuchyně se začal vydávat čaj. Opravdový čaj. Někdo našel ve vybombardovaném domě krabici s cejlonským čajem a přinesl ji vojákům. Důstojník nařídil, aby se uvařil pro všechny. I civilisty. Kdo ví, kdy zase bude možnost napít se něčeho dobrého.

I Franz se vrátil do svého příbytku, nyní zase o trochu více zničeného. Nalil si čaj a natáhnul se na pryčnu. Pomalu ho přemáhal spánek. Snad bude v noci klid, pomyslel si. Přivřel oči a vzpomínal na začátek svého života v nové uniformě.

Kapitola pátá

PRVNÍ SLUŽBA

Hodonín, 1938 – 1939

Za okny padal sníh. Vánoce byly přede dveřmi, Franz se procházel po ulicích Hodonína a přemýšlel. Nevnímal nevraživé pohledy kolemjdoucích. Dnešní chaos přece někdo musí uvést do správných kolejí. A on věřil, že tomu tak bude.

Vánoce přešly a všichni netrpělivě očekávali, jaký bude rok 1939.

Nastal 15. březen 1939. V ranních hodinách překročily jednotky Wehrmachtu hranice okleštěného Česko-Slovenska. Vlastně bez Slovenska. To se mezitím stalo Slovenským štátom. Tiše sněžilo a do Hodonína vjížděly první šedě zbarvené nákladní vozy. Za nimi tanky, pěchota. Na náměstí stály davy lidí. Místní Němci vítali přijíždějící kolonu zdviženou pravicí, jiné hloučky zadržovaly slzy v očích. Všechno, co budovali zdejší lidé pro blaho státu, bylo nyní zničeno. Velmoci se dohodly bez ohledu na názor vlády dotčeného státu v září 1938 a nyní jde jenom o poslední dějství tohoto politického dramatu. Věci nabraly rychlý spád. S německou důkladností se měnily běžné věci.

Během čtyřiadvaceti hodin se změnil levostranný provoz na pravostranný, bylo vydáno nařízení o zavedení němčiny jako druhého úředního jazyka a to se později změnilo na zavedení pouze němčiny jako úředního jazyka. Na náměstí u kostela se brzy konala první vojenská přehlídka a vzduchem se nesla slova hymny „Deutschland, Deutschland über alles…“ Začala doba výnosů a nařízení. Nejzávažnější nařízení bylo dáno „Výnosem o Židech“ ze dne 1. 9. 1939. Židé museli opustit státní úřady, banky, nesměli se zdržovat na místech vyhrazených pro „árijce“. V tento den také začala druhá světová válka útokem na Polsko. Pro všechny nastalo těžké období. Týden po zahájení války bylo v Hodoníně zavedeno opatření proti židovským trhovcům. Své trhy si mohli pořádat pouze na Jánošíkově ulici. Armáda drtí Poláky, Německo vítězí, tak není se čeho bát, myslel si Franz. Válka brzy skončí. Jak se tehdy mýlil. Do války vstoupila Británie i Francie a nikdo netušil, co nastane. Zatím vše plynulo relativně v poklidu, Polsko bylo poraženo, jenom v listopadu 1939 byl vyhlášen každý pátek jako bezmasý den, aby se mohly nerušeně zásobovat vítězné armády. Čekaly je další úkoly. Začala „Podivná válka“. Armády seděly bez hnutí na hranici Maginotovy linie a čekaly, kdy bude dán povel k útoku. Nic se však celou zimu nedělo.

Hodonín, březen 1939

Hodonín, březen 1939

Až na jaře 1940 zaútočila německá branná moc na západní Evropu a smetla v krátké době největší armádu té doby. Francie kapitulovala velmi rychle, stejně jako před ní Nizozemí, Belgie, Lucembursko, Dánsko a Norsko. Pozice Říše se zdála neotřesitelná a lidé se podle toho začali chovat. Osamělá Británie nepředstavovala nebezpečí, a navíc se zdálo, že se s Německem dohodne.

Franz získal díky svým kontaktům práci jako werkschutzmann v Baťových továrnách ve Zlíně a musel z domu odjet. Byla to první služba, kterou konal rád. Byl mezi lidmi, ale nevnímal, že ti lidé se na něj usmívají jen naoko. Byl pro ně zrádce.

Začínal se také projevovat nedostatek potravin v obchodech. To naštěstí Franzova rodina nepociťovala, a manželka navíc pomáhala chudším rodinám. Využívala svého německého pasu a obstarávala potraviny ze Slovenska tak, že chodila přes hranice a pašovala maso, vajíčka a podobně. Franz si vzpomněl na úsměvnou příhodu. Když měli vojáci na hranici při kontrole podezření na pašování masa, sádla nebo uzených výrobků, a to pod kabátem či kožichem, nechali podezřelého stát v přetopené místnosti. Po nějaké době se tuk začal rozpouštět a stékat na podlahu. Tehdy každý raději odevzdal, co pašoval pod svršky, a byl rád, že se nic nehlásilo. Za takové přečiny byly tvrdé postihy. Naštěstí zde službu konali většinou Rakušané, kteří měli pro tyto prohřešky pochopení. A tak se v jejich služebně, která byla naproti služebny gestapa na hraničním přechodu, odehrávaly spíše scény, kdy se na stůl položil kus špeku, tlačenka a láhev slivovice a celá věc byla vyřízena.

Ve městě vznikla také místní organizace HJ pod vedením svého vůdce, českého Němce Vodenky. Ani mezi samotnými členy neměl tento člověk, který přišel bůhví odkud, dobrou pověst a spíše se na něj hledělo jako na prospěcháře. Jeho sestra pak byla vedoucí BDM. Na všechny tyto aktivity pohlíželi lidé různě. Někdy se to bralo jako daň době, někdy jako prospěchářství v každém režimu. Místním Němcům a smíšeným rodinám nezbylo pak nic jiného, než přihlásit své děti do této organizace, která měla své sídlo vedle domu s obuví firmy Baťa. Stejně tak i Franzův syn se stal členem Pfimpfen.

Kapitola šestá

DISCIPLÍNA VOJÁKA

Okolí Stockerau u Vídně, únor 1945

Dveře se otevřely. „Franzi, máme jít ven. Pomáhat civilistům,“ houkl dovnitř jeden voják. Franz se otřásl, zamžoural, pomalu postavil hrnek s čajem a stoupnul si. Oblékl si kabát a vyšel ven. Přitáhl si límec od kabátu a rozhlédl se. Sníh se pomalu snášel stále hustěji. No vždyť je únor, pomyslel si. Jak je teď asi doma? Zaplašil další myšlenky a šel se ohlásit důstojníkovi. Žádná situace neovlivnila chování vojáka, který prošel výcvikem a měl hluboce zapsána pravidla vojenského drilu německého vojáka. Postavil se předpisově do pozoru a očekával rozkazy. Unavený poručík, kterého sem převeleli z východní fronty, se zamyšleně podíval na jeho ústroj. „Musíme odvézt mrtvé po útoku a dát to tady trochu do pořádku, svobodníku. Běžte pro auto a přijeďte ke zdi, kde leží oběti,“ řekl pomalu. Franz zasalutoval a odešel. Byl rád, že nemusí mrtvé nakládat. Viděl a také odnesl jich už dost a nijak netoužil, po tom, aby musel zase odnášet děti, které si už nikdy nebudou hrát a nikdy je nikdo nepohladí. Jenom doufal, že jeho malí synové přečkají válku ve zdraví a že se s nimi zase setká.

Za statkem stál nákladní vůz Opel Blitz. Korbu kryla plachta, a tak alespoň nikdo neuvidí nehybná těla, která za chvíli poveze pryč. Vojáci i civilisté už čekali a chtěli těla naložit co nejdříve. Franz přistavil automobil, otevřel zadní čelo a poodstoupil. Všichni zúčastnění udělali dvojice, odkryli plachtu a odnášeli oběti náletu k vozu. Na korbu vyskočili dva vojáci a ukládali těla jedno vedle druhého. Zrovna když jeden z vojáků nesl v náručí holčičku v modrých šatech, objevila se opět její matka, která ji stále hledala. Franz ji zaregistroval jako první a okamžitě šel k ní. Ta však již zahlédla kus modrých šatů a rozeběhla se k vojákovi, který zůstal překvapeně stát a nebyl schopen se pohnout. Žena se dívala na mrtvé tělíčko, její rty se pohybovaly, ale nebyla slyšet žádná slova. Pak vztáhla ruce a voják jí beze slova podal nehybné tělo. Žena je vzala do náruče, přitiskla a něco šeptala. Přistoupil k ní, ale nechtěl ji rušit. Proto jen pozoroval, co bude dál. Žena začala plakat. Pochopila, že se stalo něco, co nelze vrátit. „Karin, Karin, odpusť mi. Já nechtěla. Proč jsme sem chodili?!“ šeptala maminka. Franz k ní promluvil. „Není to vaše vina. Musíte se však rozloučit. Tady nemůžete zůstat.“ Žena se na něj podívala s očima plnýma slz. Pokývala hlavou a sama odnesla tělíčko k vozu. Voják na korbě se sehnul, vzal dívenku do náručí a položil ji pomalu na podlahu. Upravil jí vlasy i šaty. Žena ho pozorovala a pak pokývnutím hlavy poděkovala. Franz vzal nešťastnou matku za ruku a odvedl ji ke kuchyni. Vyptal od kuchaře hrneček a nalil do něj trochu alkoholu. „Napijte se, paní. Udělá vám to dobře.“ Žena se na něj podívala. Pak třesoucíma rukama uchopila hrnek a trochu se napila. Nebyla schopna cokoliv říci. Pak se znovu napila a zeptala se: „Máte děti?“ „Ano, mám syny,“ odpověděl. „Tohle byla má jediná dcera. Co bude dál?“ ptala se. Franz neodpověděl. Podíval se raději jinam a vzpomněl si zase na svoji rodinu. Pak se pomalu otočil, nechal ženu stát a odešel k vozu, protože na něj volali, že už je vše připraveno a může jet. Vlezl do kabiny, nastartoval a rozjel se. Měl rozkaz jet k nejbližšímu hřbitovu a tam nechat těla pohřbít do hromadného hrobu. Nemusel jet dlouho. Stockerau nebylo velké město a na jeho konci se nacházel hřbitov. Přijel ke vchodu a zde už čekalo asi pět mužů, kteří přistavili velký dvoukolák. Dva z nich pak vyskočili na korbu auta a podávali mrtvé dolů. Franz ani nevystoupil z auta. Díval se do zpětného zrcátka a přemýšlel. „Jak dlouho tahle agonie ještě potrvá?“ Zabouchání na kabinu ho vytrhlo z myšlenek. „Můžeš jet!“ houkl na něj jeden z mužů. Franz nastartoval a pomalu se rozjel. Stále sledoval ve zpětném zrcátku, jak se muži chápou dvoukoláku a tlačí jej k velké jámě, ve které už ležela jiná těla, která přivezl někdo před ním. Muži začali oběti náletu sundávat a nosili je do hromadného hrobu. Zahlédl, jak zavlál kus modrých šatů mrtvého děvčátka, a odvrátil se. Na tohle už neměl sílu. Je to stále znovu a znovu. Pořád jenom křik, ranění a mrtví. A nové rozkazy, které jen prodlužují neodvratitelný konec,“ zoufal si v duchu. Jenomže vojenská disciplína mu svazovala ruce. Nemohl jen tak odejít. Musel rozkazy plnit, jinak by ho stihl ten nejtvrdší trest. Polní policie slídila po takových projevech defétismu a trestala je okamžitě. Franz viděl několik poprav za zběhnutí. Těla zastřelených ležela pak u stromů v parcích nebo někde u zdi na ulici. Někteří měli na těle upevněny cedule s nápisem, že se jedná o zběha, který se protivil vůdcovým rozkazům. Nechtěl takhle skončit. Chtěl se vrátit, obejmout ženu, děti. Ale zatím platilo, že „rozkaz je rozkaz“, a o tom nikdo nevyjednával. A tak Franz plnil vše, co bylo nutné. Pomalu se blížil ke dvoru, odkud vyjel. Prostor byl už téměř uklizen. Lidé stáli v hloučcích, v hrnečcích nebo plechovkách byl horký čaj, který usrkávali. Ale nikdo nemluvil. Žena, která přišla o dcerku, seděla na troskách klavíru a dívala se nepřítomnýma očima do země. Hrneček s čajem stál před ní na zemi, kouřilo se z něj, ale ona to nevnímala. Bude to ještě hodně dlouho bolet, pomyslel si Franz. Prošel kolem ní. Žena ho zaregistrovala a Franz jí pokývnul. Věděla, odkud přijel, a v jejích očích byla otázka. Uhodl otázku a znovu pokývnul. Žena pochopila. Její dcerka už spočívá mezi ostatními oběťmi. Nic ji nebolí. Spí svůj věčný sen.

Polní kuchyně už byla v provozu a nový kuchař něco vařil. Neměl moc surovin na výběr, a tak výsledkem byl nepodařený eintopf. Vojáci přistupovali k výdejně a do plechových misek jim pomocník v kuchyni velkou naběračkou nakládal to, co mohlo být jídlem. Nějaká hustá kaše nažloutlé barvy. Vojáci se usadili ke svým zbraním a začali jíst. I když jim to moc nechutnalo, bylo to aspoň nějaké jídlo. Zbytek nechal v kuchyni důstojník rozdat civilistům. I ti spořádaně postupovali a natahovali ruce s talíři či miskami. Disciplína byla hluboce zakořeněna v myslích lidí.

Přispěvatelé

www.armyburza.cz

www.epublishing.cz

www.casradio.cz

Obsah

Předmluva

Prolog

Voják Říše

Dětství a dospělost

Život před Mnichovem

Drsná skutečnost

První služba

Disciplína vojáka