LÁSKY A STRASTI

ROMANA SZALAIOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Romana Szalaiová

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-017-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-018-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-019-9 (PDF na CD)

KAPITOLA I

Sny a realita

KAPITOLA II

Tenata lásky

KAPITOLA III

Marcipánové zásnuby

KAPITOLA IV

Citová inventura

KAPITOLA V

Papírové růže

KAPITOLA VI

Třináctá komnata

KAPITOLA VII

Dvojité štěstí

KAPITOLA VIII

Krajina lásky

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Rozestřel jsem své sny pod tvé nohy, našlapuj lehce, protože šlapeš po mých snech...

W. B. Yeats

Daniele a Láďovi

KAPITOLA I

Sny a realita

Anita Pánková nesnášela snad ze všeho nejvíc vřískání mobilu, nařízeného na šestou ranní. Ospale zdvihla tvář z polštáře a spatřila svou sestru Janu, jak si balí učebnice pro třetí ročník gymnázia a pečlivě je ukládá na dno batůžku.

„Nemohla bys udělat ještě větší rambajs s tím mobilem?“ vyčítala Jana Anitě. „Vždyť snad víš, že moje kanáří samička sedí právě na vejcích a k tomu potřebuje klid?“

„Na vejcích bys už spíš konečně měla sedět ty. To já ve tvém věku měla za sebou už dva potraty,“ odsekla jí Anita naštvaně. Vtom uviděla, jak se k ní blíží její kocour Jóžin. To jí zdvihlo náladu a vyhoupla z postele dlouhé, na soláriu opálené nohy, aby se s ním pomazlila. To vše se opakovalo ráno co ráno, ale čím déle trval jejich vzájemný pobyt v jednom malém pokoji staršího panelového bytu, tím více ji sestra rozčilovala. Přesto Anitě trochu zjihly oči a přetrhla klid před bouří prostým: „Nezlob se, Janičko.“

Náhle se mobil rozezvučel znovu a Jana za sebou nasupeně zabouchla dveře. Chodila před vyučováním pomáhat kousek za Prahou u koní. Mít vlastního koně byl její zatím nesplněný sen, ale starat se o cizí byla i beztak velká záliba.

Anita vytušila, že její sestra možná slyší telefonát s jejím mladičkým milencem Pavlem, ale bylo jí to jedno. Pavel Truchlil byl Anitin nový objev. Stačilo pouze na okamžik přivřít víčka a už viděla před sebou jeho tvář a pak oči – ty oči! Babička by jí určitě řekla, že ji uhranul, a uvařila by jí čaj ze směsi bylinek.

„Jseš můj pejsáček? Přijeď si pro svou laňku a můžeme si to rozdat v autě.“ To bylo to poslední, co Anita řekla, než vypnula mobilní telefon. Naráz byla plná optimismu, a proto si na sebe vzala transparentně zelenou minisukni, body a lehkou bundičku, i když věděla, že jí už asi bude dnešního pozdně letního dne chladno.

Nečekala dlouho a objevil se Pavel ve své čtyřkolé šunce, kterou přátelsky nazýval Ferda. Držela pohromadě opravdu snad pouze silou vůle. Už z dálky na ni Pavel troubil a zubil se: „Vidíš, dneska by jsme měli jít slavit.“

„A co se jako děje?“ lekla se, že Pavel odhalil její skutečný věk a ví něco o chystané malé oslavě jejích třicátin. „Co bychom měli slavit?“ pokrčila rameny.

„Že vidím konečně tvoji tvář bez všech těch líčidel a koukám, že jsi bez nich ještě mnohem hezčí.“

Anita nastoupila do vozu. Sklopila koketně řasy, a když je opět zdvihla, uviděla Pavlovu tvář docela blizoučko té svojí. Slastně si vzdychla a přitáhla jeho ústa ještě blíže a labužnicky je ochutnala. Pavlovy ruce mezitím bloudily všude po jejím těle. Náhle Pavel strnul a zašeptal jí horce do ucha: „Ty nemáš kalhotky?“ Anita se rozesmála jeho rozpakům a bavila se tím, jak Pavel zrudl. Zatím se spolu milovali pouze v noci.

Anita doufala, že ji vezme do svého bytu na Vinohradech, ale on jí ráno po žhavé noci nic nepřislíbil, ani jí neřekl, zda ji miluje. Snad právě proto se s ním nerozešla, jako s jinými muži. Neviděla do něho jako do ostatních, a to ji přitahovalo.

„Tak co, budeme se milovat?“ Sledovala Pavlovy reakce s žertovným výrazem v tmavě modrých očích.

„Blázníš? Tady před vaším barákem?“

Anita vychutnávala jeho rozpaky a pak si jediným pohybem povytáhla body, z něhož se vyhouplo její poměrně velké a stále ještě pevné poprsí.

„Ani, počkej, popojedem někam, kde nejsou čumilové,“ snažil se bránit Pavel. Anita se zase oblékla a řekla: „S tebou vážně nic není.“ Vystoupila z auta, demonstrativně třískla dveřmi a šla pěšky na metro. Trochu čekala, že snad za ní Pavel poběží, ale když se ohlédla, ulice byla opět prázdná.

Díky tomuto zdržení přijela do malé parfumerie, kde pracovala, o něco později a čekala vodopád výčitek majitelky krámku. Ale ta tam dnes naštěstí nebyla a Anita od ní našla jen lístek, že jela do skladu. Přes Anitinu už téměř chronickou nedochvilnost si ji majitelka, paní Grozdanovičová, nemohla vynachválit, protože pro její půvab chodila do jejího krámku i spousta mužů okukujících více její vnady než vystavené kosmetické zboží.

Čekal ji další z úmorných dnů, kdy se musela s vlídnou tváří obracet na zákazníky, rozdávat malé reklamní testery voňavek a čekat na konec šichty, který nastával s neúprosnou pravidelností vždy v pět hodin odpoledne. Nyní se však teprve přehoupla třetí. Krámek však zel chvilku prázdnotou a ona se těšila, jak si uvaří kávu a k tomu si zapálí cigaretku. Dveře se však náhle rozlétly a v nich stál jeden z členů jejich pomalu se rozpadající party. Seznámila se s ním i ostatními při dovolené na Slapech a od té doby se nejen tam občas vídali.

Matěj Hanuš se mírně potácel. Bylo na něm vidět, že má jako obvykle nějaké to promile v krvi. Rozhlédl se po místnosti a upadl na jednu z naleštěných vitrín.

„Čau, prdelinko,“ usmál se.

„Víš co,“ zauvažovala Anita narychlo, „pojď se mnou na chvíli do skladu, tady tě nesmí nikdo vidět.“ Pan Grozdanovič byl totiž o hodně méně tolerantní než jeho žena a chodil na namátkové kontroly.

„Kde máš bráchu?“ zeptala se Anita a přimkla dveře krámu.

„Hlavně mi nepřipomínej, že jsme s Vláďou dvojčata. Nestojí za nic, nechtěl mě vzít vůbec do auta, že bych mu tam nablil. Přitom tu svojí obludu tam vozí každou chvíli.“

„Myslíš toho mastifa? Co tady mám s tebou prosím tě teď dělat?“

„Já bych o něčem věděl,“ zavrávoral Matěj a přitáhl si ji k sobě. Anita se však bránila. Bála se, že by mohla přijít o práci, a mimo to sotva se potácející mužskou postavu udržela.

V tom okamžiku se ozvalo silné bušení do prosklených dveří parfumerie. Matěj se svezl k zemi a ještě zamumlal: „Děláš, jako bys mi už nedala. Přefikla jsi, koho se dalo, jseš prostě kurva,“ řekl jí s pravdomluvností vyvolanou pravděpodobně pervitinem. Pak naráz usnul.

Do dveří opravdu mlátil pan Grozdanovič. Jak jen Anita toho seschlého starce nenáviděla! Doběhla ke dveřím a otevřela je. Měla ještě hlavu plnou Matěje a přemítala, zda by nechtěl podstoupit protialkoholní léčbu. Ani si v první chvíli neuvědomovala, že se jí starcova ruka sune po opáleném stehně výš a výš. Reagovala rezolutně a vrazila mu facku, div neupadl. Byl náhle ve tváři vzteky rudý jako krocan a řekl jí, že je na hodinu propuštěna a zítra prý už chodit nemusí. Poté odešel. Musela si nad tou zprávou chvíli sednout a chvějícími se prsty se snažila připálit si. Vysmrkala se, protože přemáhala pláč, a pak dotáhla Matěje na zastávku taxi, zaplatila předem cestu a vmáčkla jeho vytáhlé, hubené tělo do drožky.

Anita stála na zastávce tramvaje a přemítala, co si počne. Vytáhla peněženku a přepočítávala bankovky. Měla všeho všudy dvanáct stovek, a to byl její jediný majetek. Kromě toho si vzpomněla, že je středa a v tenhle den se scházejí její přátelé a občas i sestra Jana v malé vinárničce U Sokola. Přemítala, zda tam půjde, ale zároveň se těšila na alkohol, který by trochu smyl splíny z její duše. Pila na setkáních tvrdý alkohol a její zjitřená duše ji čím dál častěji upozorňovala, aby se na něm nestala závislá jako Matěj Hanuš. Zavolala jeho bratrovi Vláďovi, zda přijde, a on jí odpověděl, že se U Sokola určitě staví.

„A bude tam i Pavel?“ neodpustila si. Ve sluchátku zazněla kladná odpověď. „Jsem v pěkným srabu, Vláďo, ale nechci tě s tím obtěžovat.“ Její hlas zněl plačtivě.

„Neboj se, jsme přece přátelé. Něco už vymyslíme, konejšil ji zpěvák amatérské skupiny Zmar. Byl to jeden z členů jejich party, který měl už několik let svou známost, Irenu Blahošovou, jež byla právě na mateřské dovolené. Ještě se nestalo, aby jí byl nevěrný a jako jeden z mála si nevšímal předností jiných žen. Anita se poněkud uklidnila a jela domů. Její první cesta po tom povzbuzujícím rozhovoru vedla do sprchového koutu. Těšila se z toho, jak vodní tříšť láskyplně hladí bujné křivky jejího těla a ucítila palčivou touhu po Pavlovi. Snad ten vztah příliš uspěchala, ale od té doby, co ji poprvé objal při ploužáku, netoužila prakticky po žádném jiném muži. Rozhodla se, že se bude chovat ctnostně, zatímco si vytírala vodu mezi prstíky u nohou.

Stále jí nešla z hlavy Matějova připomínka jejího minulého života, kdy se skutečně pomilovala bez hlubšího citu téměř s každým mužským, který se jí zalíbil. Ale „kurva“ nebyla, z toho ji obvinil neprávem, protože nikdy nevzala po milování ani vindru, čímž v duchu hledala omluvu za svoje počínání.

Těšilo ji dávat rozkoš stejně přirozeně, jako ji přijímat. Teď už cítila, že pro ni takový život není. S hrůzou zaregistrovala přes pečlivou výživu pleti různými drahými přírodními esencemi, jak se jí kolem očí utvořil vějířek drobných vrásek ze smíchu. Proto se jedno období dokonce přestala úplně smát a vypadala jako loutka. Pak vše hodila za hlavu a chovala se jako dřív. Teď je Pavlova, ano, pouze jeho, a ostatní muži jsou pro ni pasé. Cítila, že jí pomalu odjíždí jeden z posledních vlaků, chce-li rodinu a děti. Chce se už usadit a vyměňovat plínky, vařit kašičky a vše, co k tomu patří. Toužila, téměř bolestně, aby se mohla jmenovat Anita Truchlilová. Občas by zajeli na dovolenou k moři a tam se milovali v podvečer na pláži a snili za tříštivého zvuku vodního příboje, zatímco by se babičky přetahovaly o to, aby směly mít u sebe svého vnoučka. Ale byl to bohužel pouze sen.

Plná nových myšlenek se začala strojit a líčit, i když jen mírně a decentně. Ale i kdyby se nenalíčila vůbec, věděla, že by ji doprovázela její pověst stejně neodbytně jako stín.

Když konečně dorazila do vinárny U Sokola, spatřila svoji sestru Janu, jak téměř zbožně naslouchá Pavlovu vyprávění. V té chvíli ji zamrzelo, že se nenamalovala víc. Už její oblečení bylo výstřední, a kdyby opravdu mohla, přisedla by si k Pavlovu stolu nejraději nahá. Zaváhala, ale potom šla směrem k nim. Téměř všichni chlapi, kromě starců nad hrobem, ji provázeli pohledem. Vypjala ještě více prsa a dokráčela až k těm dvěma.

Anita si skrytě sestru prohlédla a s uspokojením zjistila, že se jí Jana nemůže co do krásy a charismatu vyrovnat. Jen ta přibývající léta – bála se jich jako čert kříže. A to je Pavlovi pouze osmnáct let, jak se později dozvěděla, když ho svedla a zároveň se do něho zamilovala. Čím více jí přibývala léta, tím více se chovala a oblékala výstředněji.

„Je tu volno, pejsáčku?“ obrátila se na Pavla a hned si u něho sedla na fialově potaženou lavici. „Kde zas vězí ten číšník? A kde jsou ostatní?“ ozvala se po chvíli chladného mlčení.

„Támhle jdou,“ ukázal jejich společník prstem a skutečně; přišel Vláďa Hanuš – samozřejmě bez svého bratra Matěje, bojujícího doma s kocovinou. Dále zde nesměli chybět také Vojta Kučera a Prokop Buben. Kája Nesvadba se telefonicky omluvil, že si jde koupit nové audi.

Z žen se dostavila stále ještě svobodná, dříve nejlepší Anitina kamarádka, Helena Svatoňová. Ostatním zřejmě neměl kdo pohlídat jejich ratolesti.

Brzy se rozproudila zábava. Anitě neušlo, že se Jana dívá jen tak nepřítomně před sebe. Chtěli s ní tančit kluci ještě mladší, než je ona sama, ale ona je všechny odmítala a dál hledala v sále Pavla. Dívala se, podle Anitina pohledu, na něho jako pes, když mámí od svého pána pohlazení. Celá parta seděla u jednoho velkého stolu, ke kterému bylo potřeba přisunout i další židle.

Helena si odvedla hned Anitu stranou. Ta se neustále otáčela po Vláďovi, který jí přislíbil pomoc v její svízelné situaci. Ale Helena jí stále něco vykládala, a když skončila, zeptala se: „Co ty na to?“

Zkroušená Anita jen váhavě pokrčila rameny, protože veškeré Helenino vyprávění jí šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven, ale pochopila, že se jedná o něco výjimečného. Helena, známá spíše jako lesbička, se zamilovala do svého kolegy v bance, kde pracovala.

Anita se neurčitě usmála. „A jakej je?“ dala průchod své zvědavosti.

„Je to takovej špinavej blonďák, hodně vysokej. To bys ho musela vidět.“

„A jakej je v posteli?“ vyzvídala dále Anita.

„Zatím nevím, my spolu nespíme, jde spíš o platonickej vztah. Vždyť přece víš, že mám milenku a nechci ji ztratit ani kvůli němu. Včera mi nechal poslat kytici růží a dal mi taky tenhle řetízek,“ vyprávěla Helena.

„Helčo, to bude pravé zlato,“ naklonila se ke své kamarádce a hledala punc. Náhle cítila, jak ji někdo lehounce pohladil zadeček. Prudce se obrátila a uviděla Vojtu. „Počkej, já tě inzultuju,“ usmála se a začala honit Vojtu kolem stolu. Když viděla, že ho nemá šanci chytit, přizvala si na pomoc Helenu. „Helčo, mám ho,“ vypískla Anita. Společně s Helenou mu vylili za límec džínové košile sklenku sody s ledem, což se neobešlo bez smíchu ostatních. Všichni v baru se báječně bavili, dokonce i Vojta. „To-to vám oplatím,“ zakoktal a natáhl se po váze, z níž vyndal květiny. Když zjistil, že dívky nechytí, aby jim provedl to samé, dal květy na své místo a dodal s hranou výhružností: „Má-má-te to u u mě jako v zá-záložně.“

Anita si stačila ještě povšimnout skrze promáčenou košili, že má Vojta celkem hezkou, svalnatou postavu, a pochopila, že až na to nešťastné zadrhávání je to docela přitažlivý muž. Pak obrátila pohled ke stolu a uviděla Pavla, jak ji celou dobu pozoruje s nevypočitatelným výrazem v očích. Cítila příval touhy, už déle než čtrnáct dní s Pavlem nespali a ona se snažila zůstat mu věrná. Co vlastně o tom klukovi ví? Nikdo z party netušil, jak si vydělává, když nechodí do práce. „Budu mít noční,“ říkal vždy, ale další otázky na toto téma obešel a začal se vždy bavit o něčem jiném.

Na chvíli si pomyslela, že by se mohla někam vypařit s Vojtou, ale jen vzdychla a přisedla si zpátky k Pavlovi.

Konečně se k jejich stolu protlačil Prokop, který byl takové velké nechtěné dítě, a snad proto mu matka dala to jméno, vzbuzující u druhých úsměv – Prokop Buben.

„Ty k nám nechoď do kapely, mám takový velký buben a mám ho vážně rád,“ zažertoval Vláďa, i když to už byl starý vtip. Prokop si ale nedal zkazit výbornou náladu. „Zase jsem zhubl o tři kila,“ hlásil jim.

„Ko-kolik vlastně vážíš? obrátil se na něho Vojta.“

„Mám rovný metrák,“ zašklebil se Prokop a díval se přitom na štíhlou, do sebe obrácenou Janu. Byli přátelé, ale když Jana zjistila, že se jeho city k ní stávají vážnější, začala se od něho odtahovat. Prokopovi se rozzářily oči, jako vždy, když byl Janě nablízku, nebo rozhodl-li se dát k dobru nějaký ten vtip.

„Hele, tenhle vypalovák znáte? Co myslíte, umírá více žen na tuberkulózu, nebo na AIDS?

„Tenhle vtip znám, a ty, Jani?“ prohodil Pavel. Bylo vidět, jak sebou Jana trochu trhla a mdle se usmála.

„Podle toho, co více kouří!“

Parta se rozesmála a Anita cítila, jak jí někdo sahá na koleno, ale bylo jí to jedno jako vždy, když se opila. Doteky ustaly, aniž by věděla, kdo jí takhle projevuje svou touhu.

Přesto byla Anita trochu znechucená, že si jí Pavel nevšímá, ale zůstala ještě, protože se těšila na nějaký ten vtip, který Prokop vždy vyprávěl. Byl bavičem party, ale ve vztahu k ženám byl plachý, protože nedokázal mnohdy unést ten fakt, že je obézní, byť dokázal žertovat i na svůj vlastní úkor. Nikdo vlastně netušil, jak moc se pro svou postavu trápí. Všichni věděli, že stojí o Janu, dívku s bledou pletí a přírodními vlasy barvy lískového ořechu. Prokop se ale zároveň vždy postaral o to, aby se mu nikdo neposmíval. Nyní vstal a vyzval s uzardělými tvářemi Janu, jestli si půjde zatancovat. Jana po chvilce váhání vstala.

„Víte, proč jde policajt do garáže s pendrekem?“ nadhodil ještě Prokop s úsměvem na tváři. „Protože jde dobít baterku.“

„Tenhle vtip jsem už slyšela. Zkus něco lepšího,“ řekla Anita.

„Tak dobře,“ přitakal Prokop. „Tatínku,“ měnil legračně hlas, „víš, že je maminka horolezkyně? – A jak jsi na to přišel, Pepíčku? – No, zamkla se s pošťákem v ložnici a tam křičela, že brzy dosáhne vrcholu!“

Anita se rozesmála klokotavě jako horský potok. Potom políbila Pavla. Všimla si, že Jana šla z trucu raději na parket s Prokopem. Stačila si ještě povšimnout, jak Janu provází Pavel soustředěným pohledem, a dokonce mu přes rty kmitl tajemný úsměv.

Anita pojednou cítila, jak se v ní drinky směšují a náhle se jí chtělo zvracet. Rychle si odběhla na toaletu a vrátila se bílá jako stěna. Pavel si toho povšiml. „Pojď, já tě hodím domů,“ nabídl jí dvorně rámě.

Venku na svěžím vzduchu se Anitě udělalo lépe. Zdvihla zrak k hvězdami posetému nebi a prohodila dost vážně: „Pavle, věříš na UFO?“

„Věřím a zároveň jsem si jistý, že kdyby přistáli, tak bys je stačila všechny přefiknout,“ dodal a černé oči mu jiskřily smíchem.

„Toužíš po své laňce ještě?“ položila mu otázku a zároveň se k němu přivinula. Z jeho objetí dýchal klid a bezpečí.

Místo odpovědi ji podpíral cestou k vozu a odvezl až domů.

„Chtěla bych být s tebou na Vinohradech,“ zadrmolila. Pohlédla na Pavla a viděla ho dvakrát. „Ten chodník se houpá,“ hlásila mu. „Miluju dva Páji, to je skvělé...“

Její společník se rozesmál.

„Bereš mě vůbec vážně?“ zeptala se ho tiše. Zase to mlčení.

Po chvilce prohodil: „Mám tě rád, Ani. Ale nesmíš to přehánět s tím pitím, jinak si najdu jinou.“ Z tónu jeho hlasu vyznívalo, že to myslí smrtelně vážně.

„Já už víc pít nebudu,“ slíbila okamžitě.

„Tak dobrou noc, kočičko,“ usmál se na ni a ona ho ještě zmámená alkoholem sledovala, jak nasedá do svého stařičkého auta a pomalu odjíždí.

Vtom ji píchlo u srdce. „Já ho vážně mám plnou hlavu,“ povídala si pro sebe, zatímco hledala klíče od domu. Tichounce vystoupila do druhého patra a odemkla dveře bytu. Tam na ni čekala matka Hana, podle níž byla pojmenovaná malá cestovní kancelář otce – Hanka Tour.

„Kde máš Janu?“ vyštěkla.

„Copak já vím? Nejsem její garde.“ Skopla na zem stříbrné střevíčky a šla spát. Kolem půlnoci ji vzbudila Jana. Anita slyšela, jak tiše vzlyká. Mohla by se jí zeptat, co se stalo, napadlo Anitu, ale Jana k ní byla poslední dobou tak nepříjemná, že raději mlčela. Anita vůbec netušila, proč se její o tolik let mladší sestra trápí. Chvilku o tom uvažovala, než tvrdě usnula.

Ráno s ní matka zatřásla a vytrhla ji z krásného snu, v němž byla opravdovou bílou laní, která vychází za soumraku ven z lesa, aby se napásla. V tom snu bylo tolik něhy, až se jí koulely po tvářích slzy.

„Haló, Ani, vstávej, to nejdeš do krámu nebo co?“ vnímala ještě v polospánku matčin hlas. Anita otevřela oči a řekla:

„Fakt tam nejdu, majitel mě vyhodil.“

„To je z toho, že jsi chodila do parfumerie věčně pozdě. Ale já tě varovala,“ vychrlila matka vodopád výčitek. „Podívej se na svou sestru. Ta žádné problémy se školou nemá, to jenom ty jsi takovej fracek nevycválanej. Jak mi teď chceš platit nájem, když tě tvůj poslední milenec vykopl z bytu? A to není poprvé!“

„Já si zase nějakou práci najdu,“ povzdechla si Anita.

„Tak na co čekáš? oblékni se a jdi. A nelič se tolik, vypadáš pak jako šlapka,“ dozněl matčin hlas mezi dveřmi. Obrátila se a kvapně odešla.

Anita vyťukala na mobilu číslo na Vláďu Hanuše. Samozřejmě, že telefon vzal jako naschvál jeho bratr Matěj.

„Potřebuju mluvit s Vláďou ohledně práce pro mě,“ vysvětlovala.

„Víš,“ řekl Matěj, „já vím, čeho se ta práce týká. Jedná se o focení ženských aktů, když to nazvu slušně. Ale Kája myslím hledal sekretářku, tak si to místo nenech vyfouknout.“

„Vždyť já na to nemám vzdělání,“ pověděla s povzdechem.“

„Nevadí, máš zase jiné přednosti. Mimochodem, kdybys někdy chtěla třeba do kina...“

„Oukej, já se o to místo budu ucházet.“

Vše šlo rychleji, než předpokládala. Po telefonátu Kájovi Nesvadbovi si div nevýskla radostí. Dostane pětadvacet tisíc čistého plus prémie a pracovat bude u Kájova šéfa!

Hned tu šťastnou zprávu zatelefonovala Heleně a ta slíbila, že to dají vědět i dalším kamarádkám – v prvé řadě Zuzaně Malé, která krátce chodila s Vojtou z party, a také Ireně Blahošové, která už na srazy nechodila, protože měla půlroční děcko a byla svobodná maminka. Naštěstí jí pomáhali rodiče, zvláště finančně. To by její matka nikdy neudělala, přemítala Anita, přestože jí její druhý muž Václav Pánek dával velké finanční obnosy, jež hned ale mizely na jejím kontě, a dceru by snad byla schopná vyhodit na ulici mezi bezdomovce. Kdepak, to by byla špatná babička, až si jednou Anita vezme Pavla a budou mít děti.

V tom okamžiku, kdy byly obě ženy, matka i dcera, připraveny k hádce, se rozletěly domovní dveře. V nich stál jako kovboj ze saloonu Anitin nevlastní bratr Otakar. Matka se hned do něho obula a zapomněla na svou dceru. Ta se mezitím snažila, aby její oblečení bylo co nejvíce konzervativní, a musela konstatovat, že nic takového ve svém šatníku nemá. Proklouzla jako had kolem Hanky, jak své matce občas říkala. „Čau, Oto,“ usmála se na svého staršího nevlastního bratra.

Ještě za sebou slyšela matčin soprán, zatímco sousedi jistě stáli s ušima přitisknutýma ke dveřím:

„Co tady vůbec chceš? Prachy na ty tvoje zmršený automaty a na chlast! Tvůj otec byl taky ožrala a ty jsi to zdědil po něm. Vypadni! Vypadni mi z bytu!“ Bylo slyšet až do přízemí, jak se cosi skleněného roztříštilo na chodbě. Zřejmě po Otovi něco mrštila.

Jindy by možná na Otu počkala, ale dnes se šla poprvé ukázat na novém místě, a tak chvátala. Tramvaj ji dovezla přímo před butik, ale při pohledu na ceny oděvů musela jinam. Neustále tiskla v ruce svých dvanáct set a přemítala, co dál. Nerozhodně přešlapovala na rohu ulice, když tu k ní zamířil solidně vyhlížející dědoušek. „Za kolik?“ zeptal se jí. Anita si myslela, že mu jen špatně rozuměla, ale on se zeptal razantněji: „Tak kolik chceš za vykouření, ty kurvo?!“

„Jdi do hajzlu, dědku! Ty starej vobšourníku, vždyť by ti ani nevstal!“ zařvala a šla dále. Cítila, jak se po tom střetnutí ještě malinko chvěje. Došla do krámku s nevýrazným štítem ODĚVY a vešla do něho. Srdce jí zaplesalo, když zde uviděla tmavě modrý kostýmek za jedenáct set šedesát korun, který jí výborně padl. Byl sice trochu nemoderní, ale vybírat si příliš nemohla. Vsadila všechno na první dojem, který u šéfa může být rozhodující. Zbylo jí všeho všudy čtyřicet korun. Koupila si za ně dvě jízdenky a drobné, které našla v kapse, hodila do čepice žebrákovi sedícímu na zemi.

Když dorazila do firmy zabývající se prodejem náhradních dílů pro automobily, hned se jí ujal Kája a vedl ji přes nádvoří do kanceláře majitele firmy. „Počkej ještě,“ chytila Káju za paži. Vyňala ze své maličké kožené kabelky zrcátko a kapesníčkem setřela příliš výraznou rtěnku a nahradila ji pouze leskem na rty. Cítila, jak jí buší srdce. Musí udělat dojem, prostě musí, protože už neměla ani vindru.

„Pojď dál,“ téměř zbožně zašeptal Kája. Moc se ho ale na nic nevyptávej, jen stůj a usmívej se,“ poradil jí ještě.

Nejprve se zdálo, že luxusně zařízená kancelář zeje prázdnotou, ale pak se náhle otočilo vysoké černé křeslo a z něho povstal muž. „Dívám se rád odsud na racky, jak krouží nad Vltavou,“ prohodil místo pozdravu. Pak ale přece jen natáhl ruku a podal ji Anitě. Ta, když se jí dotkl, cítila, jak to mezi nimi zajiskřilo. „Jmenuji se Jonathan Katz, vítejte do mé firmy.“

Anita dělala přesně to, co jí poradil Kája. Stála a na její tváři se usadil kožený výraz, až si připadala jako nový přírůstek do muzea voskových figurín.

„Můžete odejít,“ řekl muž hlubším hlasem Kájovi, ačkoliv hleděl někam mimo něho.

„Tak, a teď se vás budu ptát,“ zadíval se Anitě zpříma do očí. Blesklo jí hlavou, že je po dlouhé době zase prvním mužem, který se jí nejprve nepodíval do dekoltu.

„Ovládáte nějaký cizí jazyk?“

„Angličtinu, ale opravdu ne příliš dobře.“

„Umíte zacházet s excelem?

„Ne,“ rozhodila Anita bezradně rukama. „Neumím ho používat,“ stouply jí slzy do očí.

„Telefonovat snad umíte,“ zhrubl Katzovi poněkud hlas. Byla v něm slyšet nespokojenost. Pak mu ale na tváři prosvitl úsměv. „To všechno se naučíte. Pojďte,“ zavedl ji do menší místnosti, které vévodil obrovský kaktus. Bylo tam ale samozřejmě i běžné kancelářské vybavení.

„Tak to je vaše království,“ dotkl se lehce jejího ramena, ale okamžitě ruku zase stáhnul. Anita vydedukovala, proč se jí takto dotkl. Na levé stěně byl krásný obraz se západem slunce mezi palmami u mořské pláže.

„Jaké máte koníčky, slečno Pánková,“ zeptal se Katz znenadání.

„Chovám kocoura,“ plácla první věc, která ji napadla. Katz přimhouřil hnědé oči a řekl stroze: „Já zase rád fotografuju a maluju.“

„Tenhle obraz – ten jste maloval vy?“ roztála Anita.

„Ano, já. Když jsem byl u moře. Sám,“ dodal a odvrátil tvář.

„Takže jsem přijatá?“ usmála se.

„Ano. Zítra nastoupíte v osm hodin. Nebo je to na vás příliš rychlé rozhodnutí?“

„Ne, ne, zítra jsem tady a slibuju vám, že se to všechno naučím,“ pohlédla zjihle do jeho tvrdé tváře.“

„Nikdy nic zbytečně neslibujte,“ zadíval se i on krátce a zamyšleně na její poprsí.

„Nashledanou,“ vycouvala z kanceláře a pospíchala domů. Tam si modrý kostýmek pověsila na ramínko a převlékla se do rozevlátých šatů, které odhalovaly velkou část jejího těla, a zatelefonovala Pavlovi. „Přijeď pro mě, lásko,“ řekla mu chraplavým hlasem. Trochu ji pobolívalo v krku, ale nemohla si dovolit luxus nemocenské. A pak – její hlas jí připadal sexy.

„Dobře, Ani, jsem u tebe tak během půlhodinky. Co to máš s hlasem? Zní jako Armstrong,“ dobíral si ji.“

„Doufám v tom případě, že jseš teplouš,“ rozesmála se a po vzájemných „cukrblících“ vypnula mobil.

Její sestru také zchvátila nečekaná chřipka, a tak ještě spala, ačkoliv v pokoji vřískali kanáři, kterým Jana zřejmě otevřela dvířka klece, aby se prolétli. Anita se chvíli hrabala ve své kabelce, a když zdvihla pohled ke skříni, uviděla, jak si jeden z kanárů sedl na ramínko s jejím kostýmkem. Dříve, než stačila zasáhnout, měla na něm ptačí exkrement. Zrudla vzteky, ale přesto se chovala tiše, aby Janu nevzbudila. Místo toho, když si čistila kabátek, chvíli bilancovala svůj dosavadní život. Bude jí za chvíli třicet – a nemá ani manžela, ani děti. Byla naprosto plonková, co se týkalo peněz, a neměla ani na jídlo. Věděla, že by matka okamžitě poznala, kdyby si vzala něco ze špajzu, a tak prostě nic nejedla. V duchu doufala, že ji možná založí Pavel.

Když vyběhla ven před panelák, aby na něj počkala, hrály si s jejími vlasy, které dnes neměla svázané do ohonu, sluneční paprsky a podtrhávaly jejich přírodně nazlátlou barvu. Splývaly jí po zádech jako vodní kaskáda. Rychle si vyndala z kabelky svou nejoblíbenější voňavku a nanesla si ji k lalůčkům uší. Byla s výsledkem spokojená. Nevypadá rozhodně na svůj věk. Tvář měla stále ještě přitažlivou a postavu si zpevňovala dvakrát do týdne ve fitcentru. Jen jí trvalo stále déle, aby dodala svému tělu mladistvý vzhled. Rozhodně ale předčila mnohé mladé dívky a „byla plna jasu jako dcera slunce,“ jak jí jednou zašeptal do ucha její Pavel. Jako by slyšela jeho hlas: „Ty jsi plná slunce a tvá sestra je jako něžný měsíc.“ Snad proto se jejich vztahy s Janou tak změnily, zkrátka začala žárlit na Janino mládí a nevinnost, i když si to připouštěla jen velmi nerada.

Vytrhla se z úvah, když uslyšela nezaměnitelný prskavý zvuk Pavlovy šunky Ferdy, a vesele na něho zamávala.

„Kam pojedem?“ zeptala se a všimla si, jak jihne při pohledu na její půvaby.

„Nech to na mně,“ odpověděl Pavel. Když si Anita přisedla k němu do vozu, slyšela, jak těžce dýchá, a nebylo to zcela jistě fyzickou námahou.

Vyjeli z města a tam, mezi dvěma sklizenými poli, Pavel zaparkoval. Anita vystoupila z auta a nasála slastně čerstvý vzduch. „Pojď za mnou,“ řekl a jeho vzrušení teď bylo nejenom slyšet v hlase, ale i vidět. „Celá nádherně voníš,“ řekl a vzal ji kolem pasu.

Vedl ji směrem k remízku a ona prohodila dost rozmrzele: „Na tenhle výlet nemám boty,“ a s nelibostí si prohlédla zablácené semišové střevíčky.

„Tak pojď, já tě tam donesu,“ řekl Pavel s vážnou tváří. Vzal ji do náruče a položil ji do měkkého mechu. „Jsi pro mě jilmem, který něžně objímá břečťan,“ přitiskl ji k sobě. „Jsi pro mě sluncem, které zlatí tváře slepců,“ pokračoval ve svých vyznáních. Celou tu dobu četl v jejích očích.

„Pavle, mám nový zaměstnání a...“ Umlčel její vyprávění polibkem. „Až potom,“ řekl. Jejich vzrušení se obapolně zvyšovalo. Oba své polibky prodlužovali a hráli si navzájem se svými jazyky.

„Lásko,“ prohodil Pavel. Oba teď těžce dýchali a jeden druhému způsobovali rozkoš. Poté ji Pavel začal svlékat blůzku. Nešlo mu to a vzdal to hned u třetího knoflíčku. Roztoužená Anita zaklonila hlavu a vypjala k němu ňadra toužící po polibcích. Pavel se zaklením roztrhl její blůzku, až se zbylé knoflíky rozlétly kolem. Anita nenosila podprsenku a tak začal sát její vzrušením naběhlou bradavku a dráždit ji, zatímco se vysvlékal. Přejel jazykem dolů, až k jejímu bříšku a zajel jí do pupíku. Anita začala roztouženě vzdychat. Pavel se začal věnovat i jejímu druhému ňadru s netušenou něhou, až mu Anita vzala hlavu do dlaní a přitiskla ji ke svému klínu. Pavel si začal hrát jazykem s jejím klitorisem a rozehrál její tělo jako harfu, až zavzlykala rozkoší. „Už to chci, teď hned!“ vykřikla samou slastí. „Ne, ještě ne,“ trápil ji Pavel a vpil se do hlubin jejích očí, aby v nich mohl číst touhu. Poté jí dal nejprve čas, aby se její tělo přizpůsobilo jeho mužství, a teprve potom do ní prudce pronikl. Jeho pyj byl tvrdý jako ocel a musel na chvíli přestat, aby předčasně neejakuloval. Anita ho jemně převrátila na záda a s žádostivostí vepsanou ve tváři si na něho sedla. Zalykala se touhou, až konečně zvrátila hlavu a vydala hlasitý, táhlý sten a zhroutila se na Pavla. Ten několikrát přirazil penis do jejího zvlhlého klína a dosáhl orgasmu chviličku po ní. Odkulil se a zeptal se zastřeným hlasem: „Vážně nemůžeš otěhotnět?“

„Ne, mám přece antikoncepční tělísko,“ protáhla se slastně jako kočka a vyskočila na nohy. „Teda, já vypadám,“ smála se. „Jsem od toho mechu zelená jak vodník a navíc si nemůžu zapnout blůzu. To mám jako s tebou jet s prsama venku?“

Pavel se rozesmál na celé kolo. Pak podotkl: „Mám v autě nějakou svojí sportovní bundu. Pojď, oblékneš si ji.“ Vzal ji opět do náruče, a nežli došli k autu, opět pocítil touhu. Pozorně postavil Anitu na asfalt silnice, a když viděla, že jeho oči zase začínají planout, zkušeně mu přejela po rozkroku.

„Já tě musím mít ještě jednou, laňko,“ zatlačil ji do auta. Nikdy se tě asi nenasytím... Takovou rychlovku, protože moc pospíchám...“ Anita měla celé druhé milování nohy zapletené do volantu a co chvíli troubila patou na klakson.

Když jejich vzrušení opadlo, dovezl ji Pavel, oblečenou do jeho bundy, až před panelák. Tam Anita bydlela poté, co se rozešla s postarším milencem, který, když se jí nabažil, ji vyhodil z bytu. Vůbec ho nemilovala, a tak jí to bylo vcelku jedno. Nevracela se takhle domů poprvé a její matka Hanka už toho měla plné zuby. Zato otce měli, ona a Jana, tichého a hodného. Nikdo jiný by také do manželství s takovou cholerickou ženou, jako byla jejich matka, nešel.

Anita si doma dala sprchu a umyla si vlasy, aby byla připravená na zítřejší nástup ke Katzovi. Vymyla si pečlivě každou částečku svého těla a pak si do vlasů vpletla natáčky. Právě když se chystala opustit sprchový kout, uslyšela Janin řev.

„Ten tvůj pitomej kocour mi sežral jednoho kanára,“ propíchla sestra Anitu zlým pohledem.

„Tak já ti koupím, až dostanu výplatu, papouška i s klecí,“ slibovala Anita. Dodatečně si vzpomněla, že se nezeptala Pavla, zda by ji nezaložil. Chtít totéž po Janě bylo za současné situace nemyslitelné. Anita začala mít velký hlad, jako vždy po milování, ale Pavlův mobil byl vypnutý. Pak ji osvítil nový impuls a zavolala Heleně Svatoňové.

„Bohužel, já mám do výplaty už jenom čtyři stovky. Ale zavolej Zuzce, ta myslím prodala nějaké starožitné krámy po své babičce. Nedávno jí byla na pohřbu a připadl jí celý její byt.“

Ani Zuzka Malá ale nebyla k zastižení.

Anita jen tak pro formu vyťukala na mobilu také číslo Ireny Blahošové, i když předem věděla, že jí nepůjčí, protože byla tak trochu škrob. Skutečně, Irena se jí velmi omlouvala, ale zároveň dost rezolutně Anitě sdělila, že peníze nemá.

Večer se Anita dívala ještě chvilku na televizi. Ačkoliv se jí útroby svíraly hladem, nic ze špajzu nevzala, protože měla obavy, že by ji pak matka mohla vyhodit z bytu, a tohle by mohl být pro ni dobrý důvod. Šla brzy spát, protože chtěla být na sto procent připravená na první pracovní den v novém zaměstnání. Ještě v posteli chvíli snila a před očima se jí, dříve než tvrdě usnula, vybavila Pavlova tvář.

Brzy k ránu Anita vyskočila z postele a dlouze se líčila. Obkroužila velké oči konturovací tužkou modré barvy, vytvořila si ze svých dlouhých vlasů složitý drdol, a právě když si nanášela lesk na rty, zjistila, že se Jana vzbudila. Oči měla opuchlé pláčem a Anita pocítila nával sesterské solidarity.

„Co je ti, Jani?“ zeptala se se zájmem.

„Nic mi není, vážně,“ odvrátila se od ní sestra, aby našla svůj kapesník. Zbyl z něho jen užmoulaný kus látky, provlhlý slzami.

Anita k ní dosedla na postel a přehodila nohu přes nohu. „Měla by ses mi svěřit, jako svojí starší ségře. Uvidíš, uleví se ti a já mámě nic neřeknu. Fakt, čestný skautský,“ snažila se jí trochu pozvednout náladu.

Jana se dívala směrem na klec, kde po Jóžinově zásahu ovdovělá samička kanára začala krmit své maličké, kteří se vylíhli někdy k ránu. Byli tři.

„Dej pokoj, Jóžine,“ shodila Anita svého velkého perského kocoura z Janiny postele. Jana seděla a tupě zírala před sebe.

„Anito, já jsem těhotná,“ řekla náhle jakoby do klíčícího prázdna.

„Fakt? A kterej kretén tě zbouchnul?“ pocítila Anita zvědavost smíšenou se zlobou.

„Neptej se mě, já ti to stejně neřeknu,“ prohlásila Jana rezolutně a dlouze se vysmrkala.

„V kolikátém jsi měsíci?“

„Ve třetím,“ odkašlala si Jana a bylo vidět, jak se uklidňuje tím doznáním.

„Tak to ti asi už potrat neprovedou,“ vzdychla si Anita. „Tomu, kdo ti to udělal, bych vyrazila nejradši všechny zuby.“

Jana se přes vážnost situace pousmála. Anita si možná poprvé svoji sestru, přecházející teď přes pokoj sem a tam, kriticky prohlédla. Měla menší, ale pěkná ňadra, krásné nohy, možná hezčí než sama Anita, a plné rty. Přestože se nikdy nelíčila, dodávalo jí mládí přirozeného půvabu.

„Já už budu muset do práce, ale ještě ti poradím, jak se toho parchanta zbavíš. To musíš...“

„Já si to dítě nechám,“ přerušila Jana dosti rezolutně svoji sestru.

„Víš co, promluvíme si později,“ podívala se Anita trochu nervózně na ciferník svých titěrných náramkových hodinek, které jí zbyly po některém z přechodných milenců. „Ale stejně tomu, kdo ti ublížil, něco provedu,“ pohladila svou sestru po vlasech.

Pak rychle vyrazila z bytu a ve svém novém zaměstnání byla o hodinu a půl dříve. Vytáhla klíče, které jí dal včera Katz, chvějícími se prsty. Pozdravila vrátnou, která na ni křikla ze své kukaně: „To jste si tedy přivstala! Ještě je brzy.“

Přecupitala malý dvorek a ocitla se rázem ve své vlastní kanceláři, která nyní byla jejím královstvím. Nejprve usedla za leštěný stůl a přejela ho dlaněmi. Nebylo na něm ani zrnko prachu. Vyzkoušela si, jak její otáčecí židle pěkně péruje, a pak si teprve všimla štosu papírů na menším ze dvou stolků. Zvědavě je začala prohlížet. Obsahovaly různé cifry a ona jim vůbec nerozuměla.

„Ach jo, takhle zase brzy o to místo přijdu,“ posteskla si sama pro sebe a přešla k oknu.

Katz měl pravdu, z ohromného okna vybaveného žaluziemi byl nádherný výhled. Skutečně, kroužení racků nad Vltavou uklidňovalo Anitiny splíny. Zapřemýšlela, kdo to byl, kdo její sestru připravil o panenství a zároveň ji přivedl do jiného stavu. Že by si tlouštík Prokop vysloužil konečně projev Janina citu? To se jí zkrátka příliš nezdálo.

Náhle sebou instinktivně trhla a ohlédla se přes rameno. Za ní stál Katz.

„Také jste si přivstala, jak vidím. Támhlety papíry,“ ukázal na štos na stolku, „je třeba odfaxovat.“

Anita byla rázem skleslá a Katz na ní mohl zřejmě zpozorovat rozpaky.

„Údaje z těchto listin je zase potřeba roztřídit a vložit do počítače.“

Anitě stouply slzy do očí. „Pane Katzi, já to asi nezvládnu.“

Když konečně zdvihla své zjihlé oči, spatřila na Katzově tváři pobavený výraz. „Ale zvládnete to, zvládly to už jiné, tak proč ne vy.“ Obrátil se a odcházel. Anity, při představě, že ji tu nechá samotnou se všemi těmi lejstry, se zmocňovala hysterie. Ale její šéf se ještě ohlédl a dodal: „Pošlu vám sem paní Kadeřábkovou ze mzdového oddělení. Ta vám předvede, co je třeba, abych se mohl na vaši práci spolehnout. Víte, někdy ta lejstra po vás už ani nebudu číst, mám málo času a dost často služebně cestuju. Jistě teď už víte, že potřebuju k ruce někoho opravdu spolehlivého.“ S těmi slovy odkráčel do své kanceláře, která dýchala nejen movitostí, ale i dobrým vkusem.

Anita čekala ještě nejméně hodinu, než přišla paní Kadeřábková. Právě když už se nudila a šla si uvařit šálek kávy, vtrhla do dveří baculatá padesátnice, jak Anita v duchu odhadla. Bylo jí rázem všude plno a všechno podrobně nové sekretářce vysvětlovala. Když se Anita okamžitě naučila ovládat fax, málem si výskla radostí. Počítač a ona se však ukázaly být zarytými nepřáteli.

Za několik hodin, co do ní paní Kadeřábková hustila údaje ohledně příslušného programu, však už Anita pochopila alespoň základní počítačové funkce. Mzdová účetní jí následně navrhla tykání a oslovení Vlasto a na oplátku jí i ona říkala jménem. Brzy se z nich staly kamarádky.

„Tak, a teď je čas na oběd,“ prohlásila Vlasta a odešla. Anita vzala listiny, které měly být odfaxovány, a ačkoliv byla právě polední pauza, začala s prací. Sotva jí zbývaly poslední tři listy papíru, objevil se Katz a povzbudivě na ni pohlédl. Pak jí pohledem přejel pomalu bez velkého zájmu nohy od útlých kotníčků až po kulatá stehna a podal jí další listiny k odfaxování.

Anita se zatvářila sklesle.

„Víte co, teď se napřed věnujte zápisu skladových listin do písíčka, tyhle listiny počkají,“ řekl a jeho kamennou tváří prosvitl úsměv. „Chce to všechno čas,“ podotkl a pak, jako se uzavírají železná vrata, úsměv znovu odlétl z jeho rtů.

Anita zasedla k počítači. Útroby jí spaloval nesnesitelný hlad, a když Katz opět nahlédl do její kanceláře a ona chtěla povstat, zatočila se jí hlava a zhroutila se. Ukázalo se, že Katz je, když chce být, velmi chápavým mužem. Nejprve ji zdvihl a pak ji, téměř jako by byla z porcelánu, vedl k otáčecí židli, kde ji usadil. Poté jí přinesl sklenici vody a začal s výslechem.

„Neberete nějaké drogy, nebo něco podobného?“ zeptal se a nad nosem se mu přitom vytvořila přísná vráska.

„Ne, to vůbec ne,“ pohlédla na něho nevinně svýma očima podobnýma temně modrým jezerům.

„Tak nedržíte nějakou drastickou dietu? Vůbec to nepotřebujete,“ pokračoval Katz. Anita sklopila oči a pak zamžikala řasami, jak to měla za ta léta, co se stýkala s muži, perfektně nacvičené.

„Pane Katzi, já prostě jenom nemám peníze na jídlo.“ Chtěla vstát, ale Katz ji zase jemně usadil. „Dojdu vám něco koupit do potravin a pak spolu probereme vaši zálohu na mzdu,“ řekl a zmizel.

Anita vytáhla z kabelky mobil a nejprve si poslechla vzkazy v hlasové schránce. Vzkazy byly tři, od přátel, ale tu, kterou tam hledala, tam nebyla – a to zpráva od Pavla. Hned mu zavolala a po nekonečně dlouhé době, jak se jí zdálo, zdvihl mobil a pozdravil ji, jako by se ani spolu tak intimně neznali.

Prohodili pár vět a jeho hlas se zdál být podrážděný. Pak to Anita uslyšela. Tiché ženské kýchnutí dolehlo až k jejím uším.

„Tak moje místo u tebe v posteli mi předehřívá nějaká cuchta?“

Pavel zavěsil. Chvíli vzpomínala, kolik legrace si spolu užili a jak ji miloval. Připadala si v té chvíli nedůstojně, ale přesto znovu vyťukala Pavlovo číslo. Ozvala se ale jen hlasová schránka. Po chvilce srdcebolného Anitina monologu se opět ozval Pavel, a jeho hlas se zdál přístupnější. „Víš, laňko moje, ještě pořád mě moc vzrušuješ, ale už mi nevolej. Budu se ženit.“

Toto byla poslední rána osudu, po které se doopravdy rozplakala. „Proč? Ale proč?“ zahrnovala ho výčitkami. „Pavle, můj nejdražší miláčku, já tě prostě musím vidět. Musíme si promluvit a...“

Na lince se na chvíli rozhostilo mlčení. „Dobře, promluvíme si, ale později. Odlétám totiž dneska do Alp lyžovat a zdržím se tam tak týden, dva... necháme si všechno projít hlavou a pak uvidíme.“ Pavel znovu zavěsil a místo něho před ní stál Katz a podával jí dva hamburgery.

„Děkuju,“ otřela si oči.

„Máte trochu rozmazanou řasenku,“ podotkl Katz s úsměvem. Anita si všimla, že v jeho tmavohnědé kštici prosvítá tu a tam bílý vlas. Zatímco vyndala z pouzdra zrcátko, přemýšlela chvilku, kolik je jejímu šéfovi let a vydedukovala, že se mu už asi blíží čtyřicítka. Pak ale její myšlenky zalétly zpět k Pavlovi. Má kromě ní jinou milenku, a ačkoliv jí obvykle v těchto situacích pomáhal šestý smysl, na Pavlovi nic nepoznala. Snad až na to, že se spolu milovali už méně často.

Když dojedla, šla vpisovat řádky drobných čísel do počítače. Pracovala až do konce pracovní doby. Náhle zmáčkla jinou klapku na klávesnici a vše, co za několik hodin zapsala, zmizelo. Sklesla na stůl a plakala. Chvíli kvůli zmařené práci, chvíli kvůli Pavlovi a chvílemi i kvůli sobě, protože byla egocentrička, jak jí to vytmavil jeden z jejích bývalých přátel. Na jeho jméno si už ale při nejlepší vůli nevzpomněla.

Katz jí přišel oznámit, že může dnes odejít o půl hodinky dříve, ale nalezl ji opět v slzách. „Počkejte, já se pokusím vám ty soubory obnovit,“ vystřídal ji na otáčecím křesle. Provedl několik pro Anitu nepochopitelných operací a ztracené údaje opět vypluly s programem napovrch.

„Děkuju, usmála se a její nálada se opět pozvedla. Katz se zazubil a pohladil ji hřbetem ruky po tváři. Anita musela uznat, že jeho doteky jsou velmi něžné, uklidňující a příjemné. Krátce si pohlédli do očí a potom Katz oznámil, že už může pro dnešek jít, že zamkne sám. Ještě ji chvilku pozdržel, zalovil v kapse a vytáhl pakl tisícovek. Odměřil z něho čtyři a podával je Anitě.

„To je záloha, časem vám ji zvýším, jestli budu s vaší prací spokojen,“ zatvářil se Katz už opět nepřístupně. Anita mu srdečně poděkovala a jak chtěla projít kolem něho v úzké uličce, otřela se o něho nechtěně boky. Náhle opět pocítila palčivou touhu po milování s Pavlem. Dusno mezi ní a Katzem by se v tu chvíli dalo krájet, ale Anita se zařekla, že si žádné vztahy ve své práci – mimo rámec svých povinností – začínat nebude.

Po práci dostala chuť na alkohol a vzpomněla si na slib daný Pavlovi, že už nebude pít. Ale Pavel byl daleko... Dala si tři velké fernety a pak ji přemohla únava a marnotratně si stopla taxi, které ji zavezlo před šedivý panelák, kde teď bydlela.

Měla výbornou náladu. Otevřela dveře do společného pokoje s Janou a nalezla ji, jak sedí s nohou přes nohu a usmívá se do prázdna. Anita si k ní přisedla.

„Slíbila jsem ti toho papouška s klecí,“ vzpomněla si rázem.

„Nechci žádného papouška,“ otočila se sestra k Anitě. Zdála se nějaká krásnější, jako by z mladého proutku vyrostl hezký stromek.

„Řekla jsi to už našim?“ ukázala Anita rozmáchlým gestem ve směru k Janině životu.

„Ne, zatím ještě ne.“

„A kdy jim to hodláš sdělit?“ usmála se Anita trochu nepřirozeně. Jana mlčela, byla pohroužena do sebe a malinko se usmívala.

„Tak, kdo tě zbouchnul? Prokop?“

„Néé, ten ne,“ udělala Jana pohrdavé gesto a zadívala se své starší sestře do očí.

„Je to nějakej pracháč?“ zajímalo hned Anitu.

„Jak se to vezme,“ odpovídala dál Jana se štěstím vepsaným ve tváři.

„Znám ho?“ ptala se Anita, která byla zvědavější a zvědavější. Jana se uculila a polil ji ruměnec. „Znáš ho, určitě ho znáš,“ začala se Jana zdvihat, protože, jak Anitě řekla, pospíchala ke kadeřnici, paní Valáškové, která byla matčinou přítelkyní a bydlela o dva bloky dál. Mezi dveřmi se Jana zastavila, obrátila se jako baletka a řekla s pýchou v hlase: „Chodím s Pavlem, chystáme zásnuby. Ale už mám prstýnek jako zástavu naší lásky,“ ukázala prsteníček se zlatým prstýnkem ve tvaru mušličky. „Čekáme společně mimčo a Pavel se na ně už moc těší. Zrovna dneska ráno mi to říkal.“

Anita zalapala po dechu a zatmělo se jí před očima. „Tak ty chodíš za školu, abyste mohli píchat? Ty cuchto!“

„Vždyť jsem říkala, že ho znáš,“ podotkla ještě Jana, obula se a práskla za sebou triumfálně vchodovými dveřmi.

Anita cítila, jak ji unáší rozdivočelý vír do větší a větší hloubky. „Pavle...“ zašeptala. Potom rozhodila rukama a klesla bezvládně do podušky, kde se bezmocně rozplakala.

Když se trochu uklidnila, vzklíčil v ní vztek.

„Ještě uvidíme, ty malá zmije,“ zamumlala si pro sebe. „Ještě uvidíme.“

Table of Contents

KAPITOLA I

Sny a realita