PRÁZDNINY S JACKEM LONDONEM

LADISLAV SZALAI

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Ladislav Szalai

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-007-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-008-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-009-0 (PDF na CD)

I.

VERONIKA

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

II.

JIRKA ČERNÝ

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

III.

PRÁZDNINY S VERONIKOU

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

IV.

CIRKULÁRKA

(17)

(18)

(19)

(20)

(21)

V.

V HROBCE

(22)

(23)

(24)

(25)

EPILOG

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Ladislav Szalai

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

I.

VERONIKA

(1)

Je mi devět let, jmenuju se Petr Esterházy, ale nejsem na své jméno vůbec pyšný, protože Václav Rejška od vedle na mě pokřikuje Komteso! i když by si takový starý dědek měl raději hledět svého, a kluci ze školy na mě sprostě řvou:

„Pane hrábě, máte hovno v hlavě!“

Když už jsem u té školy: Dnes je to první den, co vypukla ta bezvadná věc, prázdniny. No, a právě díky tomu, že jsou prázdniny, a také díky tomu, že dědeček, tatínek a maminka jsou v práci a doma zůstala jenom babička, které jsem řekl, že školu definitivně zavřeli pro žloutenkovou karanténu – nemusí vědět všechno – mám teď absolutně volné ruce a mohu si dělat, co chci.

Také si dělám, co chci. Štráduju si to právě proti proudu potoka Mastníka, v ruce krátký vrbový prut se dvěma metry vlasce a speciálním rybářským háčkem, vyrobeným z maličko obroušeného špendlíku. Je krásné letní ráno, v kapse mě tlačí plechovka na žížaly. Jdu po břehu a nahazuji do prudce ubíhající vody, jež se stříbrně pění mezi vyčnívajícími kameny.

Už mě z toho neustálého pokukování na hladinu, kde se pohupuje tlusté husí brko v zastoupení splávku, pomalu bolí oči, když se nade mnou dobrotivé nebe konečně smiluje a veliký duhový pstruh – doopravdy parádní kousek – se mihne kolem téměř průzračnou vodou. A zabere.

Ten, kdo nikdy v životě po dlouhém čekání nechytil velikou rybu, nepochopí, jaký je to pocit, když v rukách náhle cítíte pravidelný tah. Rázem zapomínám na celý svět a věnuji se jenom tomu, aby se vlasec, jenž nebyl zdaleka na tak obří sousto vyrobený, nepřetrhl. (Konečně se mi podařilo pstruha dostat na břeh a vylovit mu z dračí tlamy zaseklý háček. Hurá! raduju se a vrhám se po tom fantastickém úlovku, ale najednou? Co se to stane: na rameno mi dopadne čísi strašlivá ruka... Prudce se obrátím a spatřím neznámého vysokého muže v černých, nad kolena sahajících holínkách, jemuž z levé ruky trčí překrásná laminátová udice s úplně dokonalým navijákem, o jakém jsem vždycky snil. Okamžitě vím, kolik uhodilo.

„Tak berou? Berou?“ pohlédne na mě seshora mohutný muž se smutným zplihlým knírem a ruka, jež mi v té chvíli pevně svírá rameno, se prudce přemístí a popadne mě za límec.

Naladím velice nevinný a překvapený obličej. Úplný svatoušek.

„Akorát jsem ho chtěl hodit zpátky,“ řeknu tiše.

Muž sklouzne zálibným pohledem po hřbetě nádherného pstruha a pokývne mi: „Tak ho tam hoď!“

Rozmáchnu se a se špatně předstíranou radostí hodím pstruha doprostřed asi tři metry širokého potoka. Zmizí jako blesk.

„A teď mi ukaž rybářské povolení!“ pootočí si mě porybný poněkud neurvale k sobě.

„Mám ho doma,“ zalžu bohapustě a dokonale zpříma mu pohlédnu do očí.

„Tak ty ho máš doma, chlapečku?“ odměří si mě překvapeným pohledem. „Podívej...“ pustí mě na vteřinu z hrozitánské tlapy a vytáhne průkaz opravňující ho k rybolovu na celém území republiky. „Tak takhle vypadá rybářské povolení. Samozřejmě: ty máš asi podobné. Nebo máš alespoň povolení, které ti dovoluje chytat v Mastníku, co?“

„Ano,“ zalžu znovu

„No tak dobře,“ pousměje se zákeřně a zatřepe mi před očima jakýmsi odznakem či medailí. „Víš, co tohle znamená?“

„To prosím nevím,“ svraštím nechápavě čelo a pokusím se vymanit z vrcholně nepříjemného hmatu, jímž mě znovu popadl za límec.

„Tak tohle znamená, chlapečku, že jsem tě právě přistihl při pytlačení. A to tě bude stát padesát korun. A to děkuj bohu, že jsem tě chytnul prvně!“

„To bude, prosím, nějaký omyl!“ zajíknu se přiškrceně. Já jsem přece nepytlačil! Toho pstruha jsem hodil zase zpátky − A potom: já mám rybářský průkaz doma!“

„Doma!“ rozchechtá se porybný skoro nepříčetně. Tak to tedy ještě uvidíme! Tak kdepak bydlíš, chlapečku?!“

„Prosím, tam...“ máchnu rukou k lesu, za nímž se v mírném údolí rozkládá Zahrádka se svými třiceti popisnými čísly. V duchu doufám, že se mi nakonec přece jen podaří nějakým způsobem po cestě zdrhnout.

„Tak jdeme!“ rozhodne porybný tvrdě a drží mě prvně za límec.

Do Zahrádky dorážíme asi po čtvrt hodině velmi rychlé chůze. Babička stojí na dvorku a dívá se, jak mě porybný vláčí po cestě.

„Tak tady bydlíš?“ zalomcuje se mnou ten chlap.

„Ano,“ přitakám strašně nerad.

„Dobrý den!“ vyštěkne a vrhne přitom podmračený pohled na mou zlatou babičku, která se dívá na toho vysokého nevlídného muže v černých, nad kolena sahajících holínkách jako na zjevení.

„Dobrý den,“ odpoví má zlatá, ale trochu nahluchlá babička, když pochopí, že ji muž zřejmě pozdravil. „Co si přejete?“

„Přivedl jsem vám vašeho povedeného synáčka!“ spustí nehorázně porybný. „Načapal jsem ho načerno na rybách a on tvrdí, že má někde doma rybářské povolení. Nezlobte se, milá maminko, ale bude vás to stát padesát korun. Každá lumpárna něco stojí!“ zatřepe se mnou porybný nelidsky a konečně mě pustí.

„To není maminka! To je babička!“ upozorním rozezleného obra.

„Tak, milá babičko,“ uklidní se porybný na vteřinku a naladí strohou úřední tvář, „to se nedá nic dělat: Za špatnou výchovu rodičů mi holt budete muset zaplatit padesát korun...“

„Já vám nerozumím!“ vyhrkne babička, která slyší nanejvýš každé třetí slovo, a to ještě špatně: „O co vám vlastně jde, pane?“

„Ten pán chce padesát korun!“ přiskočím bleskově k babičce, abych jí vysvětlil, jak se věci mají.

„Ježíšmarjá, padesát korun!“ vytřeští babička, která byla vždycky na peníze jako čert (oni starší lidé si dovedou také peněz více vážit), dobrácké oči a zbědovaně zalomí rukama: „Propánajána, proč chcete ty peníze zrovna ode mě?!“

„Protože támhleto kvítko,“ ukáže porybný se žalostným výrazem ve tváři na mě, „chytalo načerno ryby v Mastníku. Chápete to? Pytlačil. Darebák...“

„Jaké ryby?“ upře na něho babička, jež zaslechla jenom toto slovo, svoje pomněnkové oči.

„Krucinálfagot!“ lamentuje porybný. „Vy to nechápete? Chytil jsem vašeho povedeného vnoučka na rybách! Neměl žádné rybářské povolení a docela určitě ho ani nemá! Takhle se ryby chytat nesmějí! Načerno! Chápete to, proboha? Vy mi musíte zaplatit padesát korun!“

„Padesát korun?!“ zděsí se znovu babička, která pochopila jedině to, že ten nesympatický křikloun mluví pořád o padesáti korunách. „Dejte mi, člověče, pokoj! Já peníze na rozdávání nemám. Copak kradu?“

„Nedávej mu je, babičko!“ přitočím se k ní a rychle zmizím ve dveřích našeho domu.

,,Ty peníze mi musíte dát!“ zuří porybný.

„Jděte pryč! Tady nemáte co dělat!“ rozběsní se babička a sjede muže tak strašlivým pohledem, jaký jsem u ní nikdy předtím ani potom – chudák babička umřela, když mi bylo deset let – nespatřil. Ten její pohled zahlédnu z pootevřeného okna domu.

„No dovolte!“ rozhodí porybný rukama, div jí svou nádhernou laminátovou udicí nevypíchne oko: „Já mám zákonné právo... To si vyřídíme jinde!“

„Tady nemáte co dělat!“ vybuchne znovu rozrušená babička, couvne o několik kroků a shýbne se pro režné koště, válející se u schodů. Potom se postaví do neobyčejně výhrůžné pózy.

„Tohle si odpykáte! Takovéhle móresy!“ vyprskne překvapený porybný a rychle couvá k brance. „Však my se ještě uvidíme, hošíčku!“ zamává na mě tak hrůzostrašně pěstí, až se přikrčím za oknem. „A potom se těš! To se tedy těš!“ brumlá si, zatímco mizí v zatáčce a ztrácí se mezi vysokými stromy.

Houbeles se uvidíme! myslím si, když už je pryč. Příště si dám bacha!

(2)

Je mi pořád ještě devět let, je konec července, jdu úzkým travnatým údolím, jdu zarostlou nerovnou cestičkou, která se točí jako omámený had mezi rozkvetlými šípkovými keři, a zpívám si úplně jednoduchou písničku, kterou mě naučil dědeček. Ani trochu mi nevadí, že jsem zabloudil až sem do Podolí, do vesnice vzdálené od Zahrádky téměř dva kilometry. Takový kluk, jako jsem já, se nikde neztratí.

Je opravdu krásný den. Slunce leží na nebi, podobá se dozlatova opečenému koláči a voní polednem. Jdu docela pomalu, protože nikam nechvátám, protože jsem ještě malý plavovlasý kluk a dívám se na svět vyjevenýma očima. Mám pořád co objevovat. Právě teď jsem se zastavil nad jasně plápolajícím ornamentem otakárka fenyklového. Snesl se na květ podoben svítivému padajícímu listu a dlouhými doušky saje z kalichu nektar. Nevidí, jak se k němu pomalounku blížím, skláním se nad ním a rychle ho přikrývám roztouženou dlaní.

Už tě nepustím! myslím si, a přece toho krásného motýla téměř v okamžení s údivem pouštím, neboť jsem zaslechl něco, co mnohem více upoutalo moji pozornost. Slyším čísi nádherně zvonivý hlas, který se ke mně nese horkým letním vzduchem, tetelícím se nad údolím v majolikově lesklém oparu. Slyším ten čistý hlas a jdu za ním rychlými jistými kroky. Vím totiž, odkud se ozývá. Zní z malého, kolem dokola stromy a keři zarostlého pahorku, strmícího nad podolským údolím mezi dvěma nevysokými skalami. Na tom pahorku stojí domek, který ještě donedávna zel prázdnotou. Snad si jej teď někdo pronajal na léto...

Jsem už docela blízko a rozeznávám barvu toho hlasu. Hádá se se smíchem s jiným hlasem, jenž mě v té chvíli upoutá daleko více, neboť ten hlas mluví slovensky.

Dvě malé holky sedí uprostřed dvorku na mocném, širokém špalku a hádají se, až mě z toho jejich brebentění za chviličku rozbrní hlava.

„Jindřišce sluší líp tady ty brokátové šaty!“ vytáhne o něco menší holka – tedy ta, co mluví jako já česky – z malé ozdobné krabičky pár hadříků, dlouhými stehy slátaných dohromady. O těch hadřících se asi domnívá, že jsou to nějaké brokátové šaty.

,,Prečo, Veronika, veď tieto majú krajšiu farbu!“ zamračí se druhá holka a vyrve holce Veronice z prstů „brokátové šaty“, místo kterých jí nutí oranžové, děsivě křiklavé šatičky, v nichž by ošklivá panna, k níž se obě chovají jako k nějaké princezně, vypadala hůř než strašák do zelí.

„Ty jsou ale strašný...“ neodpustím si krátkou hlasitou poznámku a prostrčím bojovně hlavu skrze čerstvě natřený plot, takže mi na vlasech zbude bezvadná červená šmouha. Vypadám jako chocholouš.

„Čo ťa po tom, ty somár!“ sjede mě holka ze Slovenska nepřátelským kukučem. „Choď si po svojom!“

„Náhodou jsou tady ty o hodně hezčí!“ vyplázne na mě holka Veronika jazyk a nechá si vnutit ten nemožný křiklavý hadr. Potom se ke mně obě obrátí zády.

Vytáhnu hlavu ze škvíry v plotu, přejedu si prsty po pěkně namalovaných vlasech, sáhnu do kapsy, jejíž dno je díky bývalé závratné délce kalhot (zdědil jsem je po tatínkovi) až někde pod úrovní kolenou. Poté vytáhnu svoji osobní zbraň, umně zhotovený prak střílející na vzdálenost nejméně padesáti metrů. Ze stejného místa, tedy z kapsy hluboké alespoň třicet centimetrů, vylovím hrst tvrdých zelených žaludů. Jeden z nich nasadím mezi gumy do proužku kůže, jež se mi lehce prohne mezi prsty – a vystřelím.

Holka ze Slovenska strašlivě zařve, chytne se za zadek, a pak vyjmenuje celou řadu zvířat, o jejichž existenci jsem neměl až do této chvíle tušení. (Možná proto, že jsou to samá slovenská zvířata.) Té druhé holce, která se jmenuje Veronika, to asi nestačilo, a tak se shýbne k zemi pro malý ostrý oblázek a směšným holčičím způsobem jej po mně hodí. Samozřejmě že netrefí. A to je její veliká chyba. Vzápětí dostane ránu žaludem přesně do toho samého místa jako před okamžikem její kamarádka. Hrozně se rozpláče po tom dobře mířeném úderu, svalí se na zem a začne křičet o pomoc, až se z domu vyvalí její obrovitý tatínek, který je mi sakramentsky povědomý, neboť je to sám porybný, jemuž jsem jenom díky tomu, že babička je silně nahluchlá, vyvázl ze spárů.

Na vteřinu otevřu překvapeně ústa: Porybný – a zde! Co tu proboha dělá? Snad se sem nenastěhoval na pořád? To by mi ještě chybělo, mít ve svém pytláckém revíru nastálo porybného!

Nežli se ten morous stačí vzpamatovat, než zahlédne, že jsem to právě já, kdo týrá jeho dceru a jeho slovenskou neteř (že jsou to dcera a neteř jsem zjistil dodatečně), zbude ze mě jenom vzdalující se silueta.

Vracím se asi po půlhodině. Prostě jsem nedokázal potlačit svoji zvědavost. Tiše a nenápadně si stoupnu několik kroků od plotu, když jsem si předtím zkontroloval, jestli obrovský a záhadný majitel nečíhá někde poblíž. Stojím a dělám, že mě ani trochu nezajímá, co si ty dvě hloupé holky, které jsou pro mě vzduch, povídají.

Chvíli i ony dělají, jako bych pro ně neexistoval, ale po krátkém čase se jim vrátí bojovná nálada. Začnou se bavit na můj účet tak ponižujícím způsobem, že to dlouho nevydržím a vytáhnu znovu prak, abych se jejich sprostým výpadům mohl náležitě bránit.

Reagují tentokrát zcela neobvykle. A to tak, že na mě vytáhnou v jediném okamžiku shodně jazyk. Pak se ke mně otočí zády a dokonale nevkusně vystrčí zadky.

Co je moc, to je moc. Zapomenu po nich vystřelit, udělám okamžitě čelem vzad a jdu si po svém, jak už ode mě konečně jednou žádaly.

Brouzdám se pak skoro hodinu lesem a snažím se nemyslet na ty dvě prťavé holky, které jsou dozajista nejméně o rok mladší než já. Když si na ně místy přece jen vzpomenu, představuju si při tom svém brouzdání lesem, jak ty dvě holky jednou zmlátím, až budou celé modré a budou mě prosit na kolenou... A jak si představuju tu krvavou pomstu, docházím najednou k rozhodnutí, že je lépe ihned jednat, než o pomstě donekonečna snít.

Vracím se. Ty dvě sedí na špalku, vzdáleném ode dveří domku dva tři metry. Beze slova, pořád ještě krutě naladěn, dokráčím k brance, jež je na rozdíl od plaňkového plotu nenatřená. Už se chystám, že branku otevřu, když mě jako blesk z čistého nebe oslní úkaz, na nějž jsem nebyl ani zdaleka připraven. Jak tak stojím na pár kroků od branky, vidím mezerou mezi plaňkami, jak se holce ze Slovenska odlepila krátká sukně od silných bronzových nožek právě ve chvíli, kdy si nešikovně poposedla na širokém špalku.

Snad to trvá jenom několik vteřin: Stojím a dívám se, na tváři ruměnec. Úplně zapomínám vtrhnout na dvorek a zmlátit ty dvě holky, i když jsem si to předtím přísahal. Stojím a kochám se tím výjevem, úplně odměněn za všechna příkoří, jichž se mi toho dne od těch dvou dostalo.

Kdyby se holka ze Slovenska najednou nevzpamatovala, stál bych za brankou asi do dneška. Jenomže ona si mě náhle všimne a celá zrudne vzteky. Vyskočí ze špalku, na němž tak nešikovně seděla s holkou Veronikou, a zaječí, až jí přeskočí hlas.

„Čo sa pozeráš, ty soploš!“

Kdyby to bylo za jiné situace, asi bych jí pověděl tu nejsprostší větu, kterou jsem se stačil naučit, ale teď zůstanu jen bezradně civět a nejsem schopen slova.

Nevzpamatuju se ani poté, co se druhá holka zvedne ze špalku a se strašným výrazem ve tváři zařve:

„Ty pitomče!“

Pohne se mnou až to, když se ta holka Veronika ošklivě shýbne k zemi, zvedne si sukni až nad břicho a posměšně zařve:

,,Pozeraj sa, ty soploš!“

Po těchto slovech, pronesených českou holkou slovensky, by se myslím vzpamatoval i mrtvý, natož tak malý, teprve devítiletý kluk. A tak se i já děsně rozčilím a začnu křičet slova, jež jsem se naučil... no, od tatínka:

,,Vy nány pitomý! Vy husy hloupý!“

Celý zelený vztekem se rozeběhnu s kopce do údolí, abych tak alespoň trochu přehlušil nesmírnou bolest.

Počkejte, já se ještě pomstím! myslím si, když se úplně vyčerpaný svalím na louce kousek za Podolím.

A myslím to docela vážně.

(3)

Blíží se konec prázdnin. Sedím na návrší pod domkem, do něhož se nepřívětivý porybný přistěhoval nejen na prázdniny, ale skutečně už nastálo. (To jsem se dozvěděl od tatínka, který jako listonoš a hrobař v jedné osobě musí vědět všechno.) Sedím uprostřed voňavého jetele a momentálně nemám co dělat. Proto bloudím očima mezi narůžovělými paličkami jetele, jestli se mi náhodou nepoštěstí najít čtyřlístek.

Samozřejmě že se mi nepoštěstí. Na to se člověk musí umět narodit, aby aspoň jednou za život našel čtyřlístek...

Ale já jsem nepřišel hledat čtyřlístky. To bych mohl klidně zůstat doma a věnovat se stejnému počínání na louce za naším domem. Přišel jsem, abych se pomstil porybnému a těm dvěma holkám za to, jak mě zostudili.

Co se týče pomsty, vlastně jsem se už pomstil. A to velice rafinovaně, i když je mi to teď trochu líto. Není mi tedy líto porybného a těch dvou bláznivých holek, ale nádherného, skoro jedenapůl kilového tlouště, jehož jsem napíchl na plot domku, kde bydlí moji nepřátelé. Považte: Takový unikátní kousek a straší teď tomu neurvalci a těm dvěma drzým holkám rovnou pod nosem! Ti tři se asi budou divit, až tam toho chudáka tlouště zmerčí. Taková pohana! Už vidím, jak porybný vyskakuje z kůže!

Právě proto sedím nenápadně a docela tiše dobrých čtyřicet metrů od nevysokého domku a čekám. Čekám na to, až porybný bude vyskakovat z kůže. Až ty dvě holky pochopí, že se jedná o moji pomstu. Až se šíleně rozzuří a poznají, kdo je v tomhle kraji pánem.

Sedím a dívám se. Domek na stráni mám před sebou jako na dlani. Jakmile někdo vyjde na dvorek, určitě ho zahlédnu. A v té chvíli, kdy ho zahlédnu, se bleskurychle přemístím na kraj jetelového pole, abych zblízka uviděl, jak se bude tvářit a jak bude nadávat.

Právě teď se začalo něco dít. Porybný, o němž jsem si myslel, že je doma, se náhle vynoří mezi vysokými polokeři-polostromy, na nichž se houpají těžké bílé květy, kterým dědeček říká knedlíky. Ten obrovitý chlap jde, v pravé ruce nádhernou laminátovou udici, kterou bych mu nejraději ukradl. Pohazuje při chůzi hlavou sem a tam, jako by právě s někým hovořil.

Kdyby tak věděl, že ho sleduju.

Nenápadně jako krvežíznivá lasička se doplazím na samotný kraj jeteliště a čekám, co se bude dít.

Porybný je tak deset metrů od plotu svého domku, když ho to uhodí do očí. Hele: tloušť…! zarazí se a údivem zkoprní. Stala se z něho velice pěkná zkamenělina. Čučí na chudáka unikátního tlouště a strašně zuří.

Ležím na kraji pole a šklebím se. To se mi doopravdy povedlo! Byl to ale bezvadný nápad! Kdybych neměl z toho obra s udicí takový strach, určitě bych teď vstal, zahrozil na něho pěstí a zakřičel: „A příště si na mě dejte bacha!“ Jenomže já se bojím a slyším, jak mi srdce tluče. Proto raději ležím v trochu studeném jeteli a kochám se krásou své promyšlené pomsty.

,,Veronikóó!“ rozeřve se najednou ten Goliáš. „Okamžitě pojď ven! Slyšíš, Veroniko?“

Když se nikdo neobjeví, rozeřve se znovu, nejspíš na tu slovenskou holku.

,,Terkóó! Okamžitě pojď ven!“

,,Co je tatínku?” vykoukne z okna holka Veronika a vzápětí se vedle ní objeví tvář té druhé.

,,Co to má znamenat?“ vytrčí porybný pravou ruku s udicí směrem k mému tloušti. V té chvíli to nevydržím a připlazím se na deset metrů od branky.

„My o ničom nevieme, ujo...“ zakývá slovenská holka užasle střapatou hlavou a nasadí neobyčejně výmluvný obličej.

„Kdo sem dal toho tlouště?!“ zamračí se obr zuřivě a opatrně stáhne můj bachratý úlovek ze špičaté plaňky.

„My o tom, tatínku, doopravdy nevíme,“ zatváří se holka Veronika docela nevinně a nakloní se z okna tak, že div nevypadne. Kdyby tak chtěla vypadnout! pomyslím si v té chvíli.

„Tak kdo tam dal toho tlouště!“ rozčiluje se porybný dál a mně se chce jásat, jak je nádherně zelený. Ale na jásání už nezbude žádný čas. Situace se během jediného okamžiku zničehonic změní. Stane se to vinou toho, že v nestřežené chvíli příliš neopatrně vystrčím hlavu z vysoké trávy vedle polokeře-polostromu, na němž rostou knedlíky. Porybný se otočí.

Zlomek vteřiny si hledíme do očí. Ten zlomek vteřiny mu zdaleka postačí k tomu, aby pochopil, co tu v tak nevhodnou chvíli dělám. Bleskově mě prokoukne.

„Hergot!“ zaburácí a těžce se pohne. „Himllaudon!“ zařve. „Počkej, ty hajzle, já ti dám!!!“ chroptí v divokém vzteku, který ho náhle popadl. Ale to už se na mě řítí.

Jsem o maličko pomalejší, ale mám přece jenom o hezkých pár roků mladší nohy než on. Naberu rychlost a skok za skokem se vzdaluju. Když pootočím na vteřinu hlavou dozadu, spatřím ho, jak za mnou těžce supí. Určitě to vzdá, myslím si a metelím to ještě rychleji, až za mnou poletují drny.

Strašlivě se mýlím. Jedno přísloví, když se jeho význam postaví obráceně, říká: „Co nemá člověk v nohách, musí mít v hlavě.“ Porybného v té chvíli napadne geniální myšlenka. Jak tak běží za mnou, rozmáchne se najednou udicí. Vzduchem zasviští vlasec. Než se vzpamatuji, zasekne se mi do kalhot, přesně v místech, kde jsou nejpřilnavější, blýskavá třpytka opatřená několika háčky. Pak cítím už jen pravidelný tah silné ruky.

Marně se pokouším vyprostit blýskavou třpytku s nepříjemně píchajícími háčky ze svých zatraceně vzdorovitých kalhot. Než se mi to podaří, obr už mě dávno drží za hřbet a já se podobám kočce, žalostně mňoukající ve vzduchoprázdnu.

Sotva lapaje po dechu pustí mě konečně rozlícený muž na zem. Svinu se hrůzou do klubíčka a čekám nějaký bolestivý tělesný trest. Ale porybný se kupodivu téměř uklidní a zasípe:

„Mně ještě nikdy nikdo neutek, hošánku! Tou udicí tě dostanu na patnáct metrů, kdy si zamanu!“

„Nechte mě! Prosím vás, nechte mě!“ řvu šíleně nahlas, protože ještě stále čekám, že se do mě pustí a pořádně mi zvalchuje hřbet. Ale on docela klidně stojí nade mnou a jako by si se mnou přátelsky povídal:

„Já jsem věděl, kamarádíčku, že se mi ještě jednou dostaneš do ruky. A hele: Ono neuplyne ani pár dní a milostpán si znovu vyrazí na lov. Podívejme se: A ještě je klučík tak drzej, že chytí načerno toho největšího tlouště, jakej kdy plaval v Mastníku, a napíchne mi ho na plot! To jsi přehnal, drahoušku. Nebo ne?“ podívá se na mě nevinným andělským pohledem a shýbne se pro mě jako pro otýpku chrastí.

„Nechte mě! Prosím vás, nechte mě!“ řvu pořád dokola jako tur, ale je to zbytečné. Popadne mě za límec známým chvatem a odvádí si mě ke svému domovu.

Celou cestu usedavě pláču a škubu sebou do všech stran ve snaze zdrhnout za každou cenu. Ale je to bezvýsledné.

Nejstrašnější pohana mě však teprve čeká. Obě holky sedí na dvorku a valí na mě obrovské oči. Div se jim ta jejich vyjevená kukadla nevykutálejí z důlků.

Když mě porybný táhne kolem nich, přitočí se ke mně holka Terka a udělá na mě dlouhý nos. Potom nakřáplým jízlivým hlasem zaskřehotá:

„Chudáčisko něbohé!“

Nevydržím to, otočím se k ní a zaječím:

„Však se ještě jednou uvidíme, ty huso pitomá!“

„Nebuď sprostej, kamaráde!“ rozzlobí se porybný, zatřepe se mnou ve vzduchu a dál mě vláčí za sebou po dvorku. „A vy koukejte zapadnout do kuchyně!“ pohrozí oběma holkám. Potom se mnou zamíří k nízkým přízemním dveřím, hrubě okovaným silnými železnými pláty. Do těch dveří kopne nohou. Dveře se rozlétnou a já zmizím v hluboké studené tmě, která se na mě vyvalí jako hejno černých draků.

,,Tady si počkáš, než si pro tebe někdo přijde, miláčku!“ zaslechnu za sebou ještě hlas porybného a pak za mnou dveře skřípavě zapadnou.

(4)

Kolem mě je ukrutná tma. Nevidím absolutně nic. Chvíli mlátím vztekle do dveří a křičím jako šílenec, aby mě porybný pustil, nebo si to s ním tatínek vyřídí, ale nikdo na můj nářek nereaguje. Pak se konečně začnu věnovat rozumnějšímu počínání. Někde by tu přece mohlo být světlo...

Šátrám po zdi a nacházím vypínač. Do očí mě uhodí zářivá záplava. Konečně si mohu prohlédnout své vězení.

Přede mnou se rozprostírá zhruba třicet schodů. Když po nich sejdu, ocitám se v malém, shnilými bramborami a bůhví čím ještě zahnívajícím prostoru. Nahoře, téměř u stropu, je světlík.

Pokouším se nějakým způsobem dosáhnout na otvor, který by mě mohl zachránit, ale nedaří se mi to. Musel bych ještě nejméně o metr povyrůst.

Bloudím sklepem, jejž velice špatně osvětluje slabé schodišťové světlo. Cítím pod nohama měkkou, klouzající hmotu shnilotiny. Nos se mi pudově topoří. To bude zábava, jestli mě tu porybný hodlá skladovat delší čas...

Při náhodném pohledu do nejtmavšího kouta sklepa mě upoutají malá dřevěná dvířka, asi tak metr vysoká. Opřu se do nich a opatrně se provléknu do ještě černější a nevlídnější tmy. Ovane mě hrozný zápach zkaženého

masa a ještě čehosi jiného, co při nejlepší vůli nemohu rozeznat. Rozklepu se strachy a nečekaným chladem.

Několik vteřin ohmatávám zeď napravo a nalevo od sebe, než dojdu k poznání, že tady asi žádný vypínač nebude.

Udělám několik neobratných kroků. Pod nohama mi cosi zazvoní. Nejspíše nějaká prázdná láhev. Odstrčím předmět špičkou tenisky opatrně stranou a udělám další krok, po němž se všechno kolem dá do halasného rachotivého pohybu. Chvíli si připadám, jako bych jel na kolečkových bruslích. Pak mi nohy vyletí do vzduchu a já hlavou vrážím do záplavy lahví, které se o sebe zvonivě rozbíjejí. Poléván neznámou kapalinou po kratičkém okamžiku strašlivě zakvílím, neboť se mi něco ostrého zakouslo do nohy. Zřejmě jsem upadl na nějaký střep.

Bleskově se zvednu a chytím se za stehno. Cítím, jak mi pod prsty rychle uniká krev. Snažím se ji zadržet, ale dosáhnu jedině toho, že mám rázem obě dvě ruce strašně mokré a bolest ještě víc zesílí.

Vyhrabu se z místa plného nebezpečných střepů, tenisky promáčené od neznámé kapaliny (později jsem zjistil, že to bylo víno), a vyjdu po osvětleném schodišti nahoru k zavřeným dveřím. Tam se zastavím a prohlížím si poraněnou nohu, z níž širokým potokem uniká krev. Docela pěkná rána. Na mém stehně se rýsuje deset centimetrů dlouhá rýha, otevřená do hloubky půl centimetru. Je na ni hrozný pohled. Jako by mi někdo rozťal nohu ostrým mečem.

Začnu zoufale bušit do pevných dveří a křičím jako blázen:

„Otevřete! Prosím vás, otevřete!“

Ale nikdo mi neotvírá. Bůhví jestli mě tam venku vůbec někdo zaslechl...

Znovu se vracím do sklepa a bezradně se rozhlížím do všech stran. Tentokrát mě přece jenom něco napadne.

Téměř u zdi se válí plísní pokryté, skoro již shnilé prkno, dlouhé nejméně tři metry. Je strašně těžké a trvá mi hodnou chvíli, než se mi podaří opřít je o nepatrný výklenek ve zdi, těsně pod rozšklebenou dírou světlíku. Když se mi to podaří, vyštrachám se po kluzkém prkně nahoru a se zaťatými zuby se dostanu na úroveň světlíku.

Vystrčím hlavu z úzkého otvoru a s hrůzou zjistím, že světlíkem se ven v žádném případě nedostanu. Otvor je příliš malý.

Rozhlédnu se po prázdném dvorku, jenž je pro mě v té chvíli tak strašně vzdálen, a začnu křičet, div si nepotrhám plíce:

„Pomóóc! Póómóóc!“

Očima plnýma slz zahlédnu, jak se na dvorku objevila holka Terka.

„Veronika, poď sa pozrieť na toho chalana!“ zavolá dovnitř domu.

Druhá holka se téměř v okamžení objeví ve dveřích za ní. Seběhnou se schodů a zdálky si mě prohlížejí.

„Otevřete mi dveře!“ křičím. „Nebo tady umřu! Mám uříznutou nohu!“

„Kecáš!“ řeknou shodně a zvědavě přicupitají ke mně.

Zvednu hlavu nahoru, abych na ně zezdola dobře viděl, a očima, v nichž se lesknou slzy, zakoulím tak prosebně, že by to obměkčilo i kámen.

„Holky, prosím vás, rychle mě pusťte!“

Dívají se na mě chviličku hrozně vyděšeně a pak se Veronika, která zřejmě zahlédla mé zkrvavené ruce první, vzpamatuje a vykřikne:

„Ježíšmarjá, Terko, on je celej od krve!“

Potom se ke mně vrhne a začne mě ze světlíku bláznivě tahat ven.

„Neblbni!“ ječím. „Tady tudy neprolezu! Musíte mi otevřít dveře!“ Seskočím dolů do sklepa a vyběhnu nahoru k zavřeným dveřím. Slyším štrachání z druhé strany, jak se obě holky pokoušejí otevřít.

„Nejde to!“ zaslechnu z opačné strany dveří zoufalá slova. „Tatínek dal na dveře zámek!“

„Tak ho urazte!“ rozčiluju se a začínám se klepat zimou, protože mám na sobě pouze lehké letní tričko.

„Ako?“ ozve se znovu z druhé strany.

„Panebože!“ zakvílím bolestně. „Copak jste nikdy neviděly, jak se uráží zámek?!“

„Neviděly!“

„Dojděte pro sekeru!“

Asi po minutě se ozvou z druhé strany dunivé rány. Ty holky určitě místo do zámku mlátí do dveří. Když to trvá celou věčnost, začnu jim radit. Zmírním trochu hlas a vysvětluju jim, jak se takový zámek uráží. (To jsem se naučil už v raném věku od tatínka.) Konečně se jim to podaří. Otevřou dveře a vytáhnou mě na denní světlo.

„Ježíšmarjá!“ zanaříká znovu Veronika, když mě spatří tak nádherně zřízeného: „Vždyť on umře!“

„Neumřu!“ snažím se ji uklidnit a připadám si díky svému zranění jako bůhvíjaký hrdina.

Potom mě obě holky, celého zakrváceného, politého červeným vínem a umazaného od sklepní shnilotiny, dovláčejí do domku, kde se na mě vrhnou s kbelíkem studené vody a metry obinadla.

V tomhle se tedy vyznají, pomyslím si, když mě ovážou.

Když mám nohu konečně bílou jako sněhulák, donutí mě ty dvě holky, abych se opatrně položil na postel. Pak se začnou vzrušeně radit. Nakonec se dohodnou na tom, že Terka doběhne pro porybného, který se zřejmě vydal k nám do Zahrádky postěžovat si rodičům na můj zločin s tlouštěm. Veronika zůstává se mnou. Sedne si ke mně na lůžko a tváří se jako stará dobrá chůva.

„To se ti zahojí,“ utěšuje mě s bolestně přivřenýma očima a chová se nesmírně dospěle.

„To nic není,“ dívám se na ni opravdu hrdinsky a dodávám: „Taková maličkost mě nemůže rozházet!“

„Počkej, něco ti donesu,“ zvedne se najednou a začne mi ze všech koutů snášet všelijaké zbytečné hračky a dětské knížky, jimž zřejmě ve své pošetilosti přikládá nějaký mimořádný význam. Nakonec si, abych ji snad neurazil, vyberu ze všeho toho haraburdí, jež mi snesla do postele, celkem zajímavou knížku, která se jmenuje Nezranitelný rytíř. Nic lepšího mi v té chvíli nemohla vnutit.

Chvíli si prohlížím krásné barevné obrázky, jichž je v té pohádkové knížce spousta, a pak knihu odkládám s tím, že mi ji Veronika Krásná (její příjmení je skoro stejně směšné jako to moje...) půjčí domů.

Sedíme potom s Veronikou a povídáme si o sobě. Dozvídám se hromadu nepochopitelných či úžasných věcí: Veronika bydlí v Praze se svou maminkou. Sem do Podolí přijela za tatínkem jenom na prázdniny. Po prázdninách se znovu vrátí do Prahy a její tatínek zůstane tady, protože se s její maminkou rozvedl.

Rozvedl – chápete to?

Po krátkém čase se vrací Terka s vyděšeným porybným. Spolu s nimi vtrhne do pokoje uřícený a rozrušený tatínek. Jediným pohledem zjistí, že jsem se za svůj zločin řádně potrestal sám, a tak jenom zakroutí přesmutně hlavou.

„Vstávej, ty bandito!“ zahartusí. „Nemysli si, že tě ponesu do Zahrádky na zádech!“

„Půjdu sám,“ vrhnu hrdinský pohled do jeho smířlivých očí a opatrně se zvednu. Potom se obrátím k Veronice, která nade mnou stojí jako anděl strážný, a řeknu:

„Ahoj Veroniko.“

„Ahoj,“ odpoví a já si v duchu pomyslím, že bych se s tou holkou měl skamarádit, i když to není kluk.

(5)

Je mi devět let. Je konec prázdnin. Jdu voňavým obilím a rozhrnuju hubenýma dětskýma rukama cestu Veronice, která se za mnou hrabe jako trochu směšné a vyjevené štěně. Na kraji lánu se oba zastavíme. Díváme se z kopce do údolí, kde se leskne mezi domy tenká stužka potoka Mastníka. Rozeběhneme se k té stužce a zastavíme u téměř vyschlého koryta. Chvíli nás upoutá veliký neobratný rak, jenž se pokouší přemístit pod kořeny tlusté, neforemné vrby. Potom se rozeběhneme nazdařbůh.

Na louce plné sedmikrás, kalně modrých zvonků a lučních kohoutků podrazím Veronice nohy a dlouhým kotrmelcem se svalím vedle ní. Smějeme se oba jako blázni.

„Pojď, budeme si hrát na svatbu,“ dostanu najednou ztřeštěný nápad.

„Na svatbu?“ podívá se na mě Veronika nechápavě. „Jak se to hraje?“

„To je úplně jednoduchý,“ rozvíjím svůj vychytralý plán. „Ty jsi ještě nikdy nebyla na svatbě?“

„Ne,“ směje se Veronika, rve plnými hrstmi měkkou zelenou trávu a hází mi ji do vlasů.

„Neblbni!“ bráním se a vysvětluju jí: „Já jsem byl na svatbě už dvakrát. Je to úplně jednoduchý. Napřed si ženich s nevěstou vymění prstýnky a pak si dají pusu. Na tom nic není...“

„Ale ty žádný prstýnek nemáš,“ namítá Veronika a lehce si přejede prsty pravé ruky po levém prsteníčku, na němž se třpytí malinký pozlacený prstýnek s narudlým, jako kapka zaschlé krve tmavým kamínkem.

„Prstýnky se dají udělat ze sedmikrás,“ vysvětluju jí, utrhnu trs bělounkých květů, vyberu si právě rozkvetlou sedmikrásu a ovíjím si její stonek kolem prstu. Když máme oba krásné voňavé prstýnky, vyměníme si je, a pak Veroniku vyzvu, aby mě políbila.

„To nejde,“ zakývá ztrápeně hlavou. „Mně se to zdá sprostý.“

„Prosím tě, co je na tom sprostý?“ zlobím se naoko. „Copak jsi ještě nikdy nikoho nepusinkovala?“

„Pusinkovala,“ přizná se tiše po krátké chvíli. „Ale jenom tatínka a maminku...“

„To jsem si mohl myslet,“ zakroutím žalostně hlavou. „Takhle tu hru jedině zkazíš...“

„A nešlo by to bez toho?“ snaží se Veronika najít nějaké východisko.

„Bez toho to nejde,“ odmítám rezolutně.

„Tak dej pusu napřed ty mně,“ snaží se chytračit.

„Nejdřív musíš dát pusu ty mně. To už je takový zvyk, že napřed vždycky dá pusu nevěsta ženichovi a potom teprve ženich nevěstě,“ tvrdím jí bezelstně, i když vůbec nevím, jak to doopravdy je.

„Tak se ale nesmíš dívat,“ vymýšlí si dál.

„No dobře,“ váhám nepatrný okamžik, a pak přistupuju na její podmínky. Zavírám oči a po několika vteřinách cítím, jak mě Veronika velice opatrně políbila na tvář. „To neplatí!“ otvírám oči a prohlížím si ji zklamaným a víceméně rozzlobeným pohledem.

„Jak to, že to neplatí?“ diví se.

„Musíš mi dát pusu na ústa. Ženich a nevěsta se vždycky pusinkují na ústa,“ vysvětluju jí.

„Na ústa?“ zabliká překvapeně očima a nevěřícně pokrčí drobný, malinko pihovatý nos. „A proč?“ diví se.

„To už je takový zvyk,“ snažím se ji okamžitě poučit. „Dělají to pokaždé...“

„Tak jo,“ vzdává se. „Ale musíš mít fakt zavřený oči.“

Zavírám znovu oči a cítím, jak mi Veronika dala malou opatrnou pusu.

„Už je můžeš otevřít,“ říká a já otvírám zklamaně oči. Sliboval jsem si od líbání na ústa trochu víc.

„A teď já,“ pokračuju ve hře se zřejmou rozmrzelostí. Veronika pomalu zavírá oči a já ji políbím na ústa. Chci právě odtrhnout rty od jejích, když se několik metrů za námi ozve hurónský smích a něčí neurvalé hlasy se rozeřvou:

,,Sprosťáci! Sprosťáci!“

Prudce se s Veronikou otočíme a spatříme hordu kluků vedenou Mílou Rybářem, který se mnou chodí do jedné třídy.

„Ženich a nevěsta! Ženich a nevěsta!“ chechtají se ti pitomci a poskakují kolem nás jako šílenci.

„Blbouni!“ rozčilím se strašně a mám na ně děsný vztek, protože nás přistihli v tak trapné chvíli. Potom se vrhnu po Mílovi Rybářovi, který na mě právě dělá dlouhý nos, chytnu ho za krk a svalím se s ním do trávy. Ani ne minutu se válíme na zemi, než se mi nakonec, protože jsem o něco silnější, podaří dostat ho na lopatky a donutit, aby prosil o milost. Pak ho pustím a ostatní kluci, kteří jsou nejméně o jeden rok mladší než já, s ním zmizí za prvními podolskými domy.

„Zmlátil bych je všechny do jednoho! Špehouny jedny pitomý!“ vytahuju se před Veronikou a nadýmám se pýchou jako páv.

„Zkazili nám svatbu,“ zlobí se Veronika a připomíná mi pohanu, jíž se nám oběma před chvílí dostalo.

„Můžeme se oženit znova,“ uklidňuju ji. „Ale musíme si dát bacha, aby nás přitom zase nenačapali...“

„To nemá cenu,“ odmítá. „Budeme si radši hrát na něco jinýho...“

„Má to cenu,“ protestuju. „Budeme se ženit ještě jednou. Ale ne tady.“

„Tak dobře,“ vzdává se nerada Veronika a po chvíli, kdy se mnou vyhlíží nejvhodnější místo, odcupitá do vysokého a těžkého obilí, kde si sedneme a pomalu se chystáme ke svatbě.

„Nemáme prstýnky,“ vzpomene si najednou Veronika a zklamaně se na mě podívá.

„Prstýnky už nepotřebujeme,“ řeknu a v duchu si pomyslím, že na takové výměně prstýnků stejně není nic mimořádného. Potom si sednu jako turecký sultán, máchnu pravou rukou a blahosklonně jí pokývnu, aby mě políbila.

Brání se:

„Teď máš dát pusu ty mně!“

„To není pravda!“ zakroutím odmítavě hlavou.

„Musíme začít od začátku...“

„Tak zavři oči,“ prosí stydlivě a já se zřejmou rozmrzelostí zavírám oči. Když mě políbí, podívám se na ni unaveným, slitovným pohledem a vyhrknu:

„Tohle neplatilo. Ženich a nevěsta se pusinkují vždycky o hodně dýl...“

„Jak to můžeš vědět?“ rozčilí se trochu a vzápětí se začervená, neboť si uvědomila, že právě ona o tom nemůže nic vědět, protože na svatbě nikdy nebyla.

„Tak dělej,“ poroučím jí a zavírám oči.

Veronika chvíli váhá. Potom přitiskne svoje malá, nepatrně studená ústa na moje a drží je tam, dokud se od ní neodtrhnu a spokojeným hlasem neřeknu:

„Dost! No vidíš, takhle je to správný...“

Pak sedíme oba dlouho ve vysokém dozrávajícím obilí a nekonečně dlouho si opětujeme pusy, které nám připadají děsně důležité. Sedíme a hubičkujeme se, až nás to přestane bavit.

„A teď už mi nesmíš být nikdy nevěrná...“ ukončím naši hru, zvednu se z obilí, oplácám si se zadku vlhkou hlínu a podívám se přísně na Veroniku.

„Ty mně taky nesmíš být nevěrný,“ zvedne se Veronika a rozeběhne se rovnou za nosem.

„To je jasný!“ vykřiknu a běžím za ní.

Table of Contents

I.

VERONIKA

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)