TÝDEN V HLUČNÉM DOMĚ

MIROSLAV JANDOVSKÝ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1996 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-004-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-005-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-006-9 (PDF na CD)

PONDĚLÍ

1

2

3

4

5

ÚTERÝ

1

2

STŘEDA

1

2

3

4

ČTVRTEK

1

2

3

4

5

PÁTEK

1

2

SOBOTA

1

2

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PONDĚLÍ

1

Slyšel jste někdo, že existuje osada Kándlův mlýn? Na podrobné mapě byste ji našli mezi Býčkovicemi a Třebušínem. Kde jsou Býčkovice a kde je Třebušín?

Zdá se, že nejste lhostejní k novým informacím. Pro nezasvěcené: oboje najdete pár kilometrů od Litoměřic. Jestli se však zeptáte, kde jsou Litoměřice, nevyhnete se mírné insultaci. Chápu ale, že o Býčkovicích může slyšet jenom ten, kdo žije v okolí a o samotě uvedeného jména neví ani býčkovický usedlík. Je to přece jenom pár chalup a mapy studuje málokdo.

Otázka, co to bylo za člověka, po němž takhle anonymně pojmenoval kdosi tenhle kout světa, zůstane nezodpovězena, i když její hlodavost může být značná.

Kdybyste se místních ptali po Achillovi Papírníkovi, to je ten Řek, kterého je na dálku slyšet, bez odpovědi byste neodešli.

Ještě se můžete zeptat, proč vedu řeč o osadě, která zřejmě není ničím významná. Proč? Protože je tam krásně. Pro Vergilia byl ráj v Arkádii, kde se patrně narodil. Takže pro člověka je krásně všude, kde je doma, nebo proto, že se tam dobře cítí. Taky proto, že tady nejste jen tak někde v Čechách, ale v malebném podhůří Českého středohoří.

Když se postavíte na silnici, po které chodili už naši dávní předchůdci, kteří netušili, že jsou někde ve světě nějací Slovani, a otočíte se k západu, místní horobraní zahajuje drobeček Lištín, vedle něj se k severu táhne Trojhora, napravo od ní se výrazně připomíná Panna, kde kdysi sídlila protižižkovská opozice. Za tím vším se táhne pásmo, kterému tu říkají Babiny. Na severu pak ční Kalich, Žižkův hrad, o kterém bude ještě řeč. Pak se obraťte k východu a uvidíte špičku Sedla. Z téhle hory je vidět snad až do Prahy, protože na jihu je krajina otevřená do polabské roviny, kde je taky hezky, ale jinak. Když se rozhlédnete, pochopíte, že šel-li tudy praotec Čech, musel mít chození dost a řekl si, dál ani krok. Říp se mu v příhodnou chvíli postavil do cesty.

Navzájem se jistě shodneme v tom, že příroda je příroda, ale to, co je na ní vzrušující a nabádavé, je přece jenom člověk. Proto na naší osadě, jejíž význam podtrhly úřady tím, že u silnice rozmístily stožáry a v noci na nich rozsvítily lucerny, je významný už dotčený Achilles Papírník se ženou Boženou, manželé Svobodovi a konečně třetí dvojice, manželé Žáčkovi. Na podrobnosti dojde. Tyto tři rodiny se scházely, žily spolu a vedle sebe, protože na samotě je člověku lépe, když blízko sebe cítí dalšího člověka. Platí to i pro Čechy, kde můžeš na kteroukoliv stranu hodit kamenem a určitě se někomu trefíš do okna.

Zkušenost nám říká, že spokojenost lidí se stavem věcí je jen občasná. Tak řídce se vyskytuje, že mnozí v nespokojenosti vidí přednost, tvrdíce, že nespokojenost je matkou pokroku. Osadník Smetana tento poznatek potvrzuje téměř denně. Právě teď ho zastihujeme, jak s chválihodnou vytrvalostí kolem sebe šíří svou denní dávku pesimismu.

„Kam se člověk podívá, všude je to samá tragédie, havárie a požáry, lumpárna a zlodějna. Nemůžete pustit televizi, aby vás v tomhle poznání neutvrzovala. Člověk je odsouzen ke zmaru.“

Jiří Smetana je už trochu omšelý čtyřicátník. Kdyby ho člověk jenom poslouchal a nevěděl, o koho jde, řekl by, že má před sebou životem zklamaného důchodce. Tento přístup ke světu může však mít obtížně postižitelné příčiny. Napadne vás, že může jít o neschopnost nahradit ho pozitivním programem. Což je ovšem to nejjednodušší, na co můžete přijít, protože to nedá žádnou práci a taky to vcelku není k ničemu.

„Tahle vidina zmaru je objektivně nezbytná,“ komentoval sousedovu prognózu pan Žáček, major na penzi, též zahrádkář a příležitostný brigádník na česnekových plantážích souseda Papírníka, člověka zkušeného. „Ani nevíte, doktore, že máte pravdu,“ dokončil svou úvahu a rozhlédl se očekávaje souhlas svých druhů.

Soused Papírník si však hlasitě odfrkl, což znamenalo, že s jeho řečí nesouhlasí a že to dá hned najevo: „Co je to za volovinu? Jaká perspektiva zmaru? Co máte proti požárům? Ty byly vždycky, zvláště v létě, když neprší, a proto taky vždycky budou. A pak to, že tahle ufňukaná existence jednou umře, není žádná perspektiva zmaru, ale jistota. Nevidím žádný důvod, abychom nad tím už předem vzdychali, nebo se dokonce přeli.“

„Pane Papírník,“ chystal se ohradit major, „tady se přece nikdo nepře. Doktor jenom správně tvrdí, že Země jednou vyhasne a s ní všechen život, kterému se na ní dobře dařilo, dokud ovšem byla v provozu.“

Papírník rozpřáhl náruč, jako by chtěl sousedy obejmout: „Ale, ale, ale. Kdyby mi to stálo za námahu, tak bych vás dva chytil za slovo. Před chvílí si doktor stěžoval, jak je ten život k ničemu, samá tragédie a vy jste mu to, majore, schvaloval. A teď hned, že ten pozemskej život byl fajnovej, dokud byl.“

„No snad, já chtěl...“ koktal major a uvažoval, co mu to soused vlastně vyčítá.

„To je jedno, co jste chtěl. Kdo to tady řek, že Země vyhasne? Jestli něco někdy vyhasne, tak to bude Slunce, majore. Tak blbej zase nejsem. Kdy vyhasne? Za milión let? A kvůli tomu nemám jít ráno kopat brambory? Za milión let to bude lidem dávno jedno, protože se do tý doby buď vyhuběj, nebo se vyvinou v něco podstatně jinýho.“

Besedníci koukali, jak jejich druhovi na čele naběhly žíly. Nešlo o nic neobvyklého, protože se rozčiloval pořád a jeho žíly na čele nevycházely ze cviku. Smetana teď zvedl oči k nebi, jako by od něj čekal podporu pro své, patrně neuvážené vyjádření. Nebe trčelo dál na svém místě, jenom vlaštovky se po něm proháněly.

Pak Smetana řekl: „Správně, Achille. Jenže příroda se nemůže dívat na to, čemu my velikášsky říkáme pokrok a bouří se proti nám. Tak si vymyslela všelijaké choroby, na které jsme krátcí. Ať se nám to líbí nebo ne, nestačíme na ni. Máme to proto jako druh spočítané, pánové. Už dávno jsme měli jít do sebe a myslet na zadní kolečka.“

„Zadní kolečka,“ zauvažoval Žáček, kterého se dotklo, že ho soused opravil, snad proto, jak mu mnohokrát v minulosti zkušenost napověděla, se rozhodl přeběhnout na stranu protivníka: „Já myslím spíš na kolečka přední. Nějak se mi tam sjíždějí gumy, budou to buď tlumiče, nebo geometrie.“

Oldřiška Smetanová, manželka příležitostného truchloherce Smetany, se na pánskou společnost dívala z okna svého domu a uvažovala, má-li hostům donést kávu nebo minerálku. Už tam u plotu stáli dost dlouho, aby se hodilo je něčím pohostit. Papírník by nepohrdl pivem. Její muž pivo nepil, proto se hosté museli spokojit s kávou nebo minerálkou. Pivo kupovala jen pro sebe a chladila ho spolu s minerálkou v potoce. Teď pro láhev zašla k potoku. Tam se mírný proud čeřil o basu minerální vody, týdenní to příděl nápojů Smetanovy domácnosti. Potok zahradu obtáčel mírným obloukem a Smetana ho kdysi, v návalu přechodného pracovního nadšení, přinutil navštívit jeho pozemek tak, že v koutě vyvedl mírný meandr. Spád byl na tomto místě dost prudký a prokopat stružku nedalo moc práce. Proto měli vodu na zalévání, rozváděli ji na zahradě hadicemi.

„Někdo má ženu, ani si ji nezaslouží,“ přivítal kávu Papírník. Majorova kolečka byla zapomenuta, aniž jejich ztráta komukoliv způsobila škodu.

„Léta se ho o tom snažím přesvědčit,“ řekla na to Oldřiška a poplácala Smetanu po rameni.

„Když někdo něco má, jako by to neměl. Zvykne si, už ho to neláká, neprovokuje,“ přidal ze svých zásob zkušeností Žáček.

„V tomto případě se ovšem mýlíte, sousede. Co se zmíněného provokování týče, je má žena neobyčejně vytrvalá a v účinnosti téhož nad mistry.“

„Vidím, pane doktore, že slovům dáváte takový význam, jaký se vám právě hodí. Ne, že by to bylo něco neobvyklého. Svou řečí vyhlašujeme a podporujeme své nároky.“ Major se tady překonával, káva byla dobrá a on se chtěl trochu zavděčit. „Já jsem chtěl říct, že podněty, které od manželky ke mně přicházejí, jsou razantní, často zvukově výrazné, až ohlušující, ale nevalné působivosti. Dodávám hned, že mluvím za sebe a za svou manželskou zkušenost. Není možné číst pořád dokola jednu knížku a říkat si, copak asi přinese příští kapitola? Jaká to překvapení na mne nalíčil pan autor?“

Paní Oldřiška moudře mlčela. Na zahradní stolek, který Smetana zapomněl minulý večer uklidit, položila šálky a sklenice a dodala, že večeře bude za pár minut. Poznámka sice mířila k jejímu muži, hosté ji měli vzít na vědomí a vzpomenout si, že i u nich doma chystá někdo večeři. Pár minut byla v tomto prostředí časová jednotka velice neurčitá. Pak obdarovala hosty úsměvem přizpůsobeným jejich nezávaznému tlachání, které předpokládala, a vrátila se do domu.

Papírník sledoval její krok, postavu rýsující se pod těsně přiléhavými kalhotami a vzdychl:

„Lidi jsou divný, lidi. Něco mají a chtěli by něco jinýho. Je to tak a je to svatá pravda. Čeho jsi ty doktor, doktore?“

„Filozofie,“ odpověděl Smetana, když dopil. „Tos nevěděl?“

„Filozofie. K čemu je dobrý bejt doktor filozofie? Kdybys byl doktor práv, měl bys tu na zahradě bazén a na domě novou fasádu.“

„I filozofové jsou užiteční, sousede,“ odpověděl za osloveného Žáček.

„Můžou bejt i užiteční,“ rozhodl se Papírník vzít poučení na vědomí, „jenom nevím k čemu. Rádio poslouchám málokdy, ale tuhle jsem něco dělal v kuchyni, tak jsem ho pustil, aby tam byl trochu hluk. Poslouchám a nestačím se divit. Jeden filozof, náhodou jsem si ho zapamatoval, protože to byl jeden můj skorokrajan, nějakej Platon. Říká vám to něco?“

Smetana přikývl, Žáček mlčel, čekal, co bude.

„Ten člověk vymyslel takovou věc, že jsem musel uvažovat, jestli byl střízlivej, když to mohl říct. Možná, že to ani nemyslel vážně, ale v rádiu to říkali, tak snad na tom něco bylo.“

Udělal pauzu, jako že přemýšlí o tom, co řekl a pak rychle dodal: „Normálně tam přece říkají samý voloviny.“

Oba spolustolovníci trpělivě čekali, co bude. Věděli, že Papírníkovi předci přišli po válce do Čech odněkud z východu, snad z Řecka a lidová zvěst situovala jejich rod někam na úpatí Olympu, kde měli, podle Papírníkových kritiků, pást kozy. Řeči se vedou, teď kumpáni čekali na jejich pokračování.

„Říkejte tomu, co chcete, já netvrdím, že to ten Platon myslel vážně, ale prej řek, že lidi kdysi dávno žili nějak zdvojený. Muž a ženská dohromady. Já si to představuju, že to byli lidi se dvěma hlavama. Čtyři ruce a čtyři nohy. Hrozná představa. Tihle předlidi nějak naštvali svýho boha a ten je rozpůlil. Za trest, rozumíte? Od tý doby každá ta půlka běhá po světě a hledá tu druhou půlku.“

Papírník se odmlčel a s naběhlou žílou na čele hleděl na své sousedy, jestli se nesmějí. Smetana si čistil brýle a neříkal nic, ačkoliv byl jediný, kdo mohl podat vysvětlení.

Papírník cítil povinnost svoji úvahu dokončit: „Když jsem o tom pak uvažoval, musel jsem říct, že to zase tak úplná pitomost nebyla. Když už pro nic jinýho, tak proto, že se na to dodnes nezapomnělo. Něco na tom tedy bylo. Jde jenom, jak se to správně řekne?“

„O alegorii?“ napověděl Smetana.

„Jo. Jako alegorie to může bejt správný. Hlavní problém je, že je na světě moc hledačů tý svý druhý půlky. Vemte v úvahu, kolik je na světě mužskejch, který chodí od ženský k ženský a ptají se, jsi to ty, nebo to nejsi ty, která ke mně patříš? Nikdo nemůže hned napoprvé tu správnou půlku najít a pak se trápí třeba celej život. Nikde není řečeno, že ta jeho druhá půlka nežila třeba za třicetiletý války, a tak hledá marně a musí vzít za vděk tím, co právě je. Smutný, co?“

Oba sousedé měli na jazyku nejednu štiplavou poznámku, ale zdrželi se. Měli Achilla rádi, i když věděli, že v jeho žilách proudí horká krev a její horké proudění ho často přivádělo do horkých situací.

„Teď jste na něco přišel, co vám bude vrtat hlavou. Nabízí se ovšem otázka, jestli tohle hledání platí jenom pro mužské. Jsou ženské z tohoto hledání vyloučeny? Co říkáte, filozofe?“

Jako filozof prokázal Smetana svou kvalifikaci. Pokrčil rameny a mlčel.

„Nic neříká, nemůže se zmejlit,“ smál se Papírník. „Ať je to tak, nebo jinak, fakt je, že na to někdo někdy přijde, jak to bylo. Všechno se za čas prolákne.“ Pak dodal nelogicky: „Cizí hrušky chutnají nejlíp. Proto taky svoji starou na noc zamykám na klíč. Krajem se toulají všelijaký pobudové a Božena z nich má strach.“

„Ještě dobře, žes to upřesnil. Jinak bych musel mít obavu, že mne podezíráš z přílišného hledání té druhé polovičky,“ smál se Smetana.

Nad trojicí se rozklenula mírná pohoda rušená jenom nahodile se vyskytujícími myšlenkami. Slunce se v tom dni z poloviny července sklánělo ke konci své denní pouti, vzduch se mírně čeřil za působení západního větru, doktor Seifert z meteorologického ústavu mu určil rychlost čtyř až pěti metrů za vteřinu, čemuž nikdo ze sousedů nepřikládal význam, ale mírné jeho vanutí brali s libostí na vědomí. Zvlášť, když trs fialových floxů za jejich zády se činil, jak uměl, aby na sebe upozornil. Vzdálená obec Býčkovice, stejně jako jejich osada, kde jim bylo souzeno žít a do jisté míry i pracovat, zemdlena denním žárem a polní prací se chystala usednout k večeři.

„Ta třešeň se ti letos příšerně rozrostla a jak koukám, višně sahají až na zem. To jsem neviděl, taková úroda. Letošní jaro nám hnulo se zahradama.“ Papírník uvažoval, zda se nemá nabídnout, že Smetanovi na podzim prořeže stromy, ale pak uznal, že na prořezávání a na podobné sliby je dost času. Prořezávat je nejlepší na konci zimy, opravil se v duchu.

2

Se svým jménem měl Achilles Papírník problémy už jako kluk. Jeho matka přišla po válce do Čech se skupinou politických emigrantů a pokládala za svou vlasteneckou povinnost pokřtít svého prvorozeného syna tak, aby jí po zbytek života připomínal opuštěnou vlast. Otec Papírník, který v případě Achilla podlehl, což každý průměrný otec pochopí, se vzbouřil, když se jim narodila dcera.

„To myslíš vážně? Pénelopé Papírníková? Každý by si z ní dělal jenom legraci a určitě by se nevdala. Představ si ji s nějakým českým příjmením, mnohá jsou silně legrační. Nemáš rozum. Ber v úvahu zdejší poměry. Sama se jmenuješ Marie a to odpovídá, že tam u vás měl někdo rozum. Tak to předstírej i ty.“

Matka Papírníková tady žádný problém neviděla, což lze přisoudit tomu, že v Čechách ještě nebyla doma. Naše křestní listy tenkrát ještě nezachvátila kosmopolitní vlna.

Achillovi spolužáci byla ovšem dítka rozverná, která nejsou hodna poučení o velké řecké historii. I mytologie jim byla šuma fuk. Pošklebovali se, když jim Achilles vypravoval o bojích pod hradbami Tróje, a smáli se předkládaným důkazům o příbuzenském vztahu bájných hrdinů k jejich spolužákovi. Nezískala je ani rána do nosu vedená spravedlivým úsilím o přesvědčivou argumentaci. Achillovu útlou duši tak zraňovaly výkřiky typu Achille, úchyle! Měly vliv na to, že se později s těmito bývalými spolužáky odmítal scházet v býčkovické hospodě, protože zkušenosti z dětství mají snahu zasahovat hlubší vrstvy našeho vědomí, aniž víme přesně proč. Zkrátka, Achilles Papírník chodil do hospod jinam, tedy dál od svého teritoria, a proto zřídka. Což mělo vliv na pozdější uspořádání Achillova společenského života. Mezi lidmi se šířilo tvrzení, které podporovali zlí jazykové máváním ruky s pohrdavým dodatkem, že se drží Božky za podolek.

Papírník starší neměl jižanskou náturu. K nezvyklému synovu jménu říkal, že chtěl Václava. „Máma, že musíš bejt po nějakým hrdinovi. Tak jsi zkrátka hrdina a buď na to hrdej.“

Někdy se dal Papírník starší zlákat a pak pokračoval ve výkladu: „Já jsem nechtěl žádnýho hrdinu.“

„Copak nebyl svatý Václav hrdina?“ odporovala obvykle matka.

„Kdyby byl hrdina, nenechal by se zamordovat a nebyl by svatej. Já jsem nechtěl Václava kvůli nějakýmu svatýmu patronovi, ale proto, že můj dědek byl Václav, táta byl Václav a já taky. V Čechách je Václav pojem. Václav se slavně slaví a pro Čecha něco znamená. A vy máte holku.“

Chtěl tím naznačit něco, pro co neměl slova. Jednou zašel omylem do školy na třídní schůzku a na lavici přečetl sdělení, že Achill je debil.

Matka svůj původ nemohla zapřít. Vlasy jí zůstaly černé, tvář však už měla scvrklou jako tvář stařenky. Její české vrstevnice měly sice vlasy bílé, tváře však pořád více méně hladké, tedy méně než více, abychom byli přesní. Že chůze ztrácí na pružnosti? Kdo se tomu diví?

„Je to hrůza, pane doktore, co s námi ta příroda dělá,“ stěžovala si Smetanovi, když teď seděli u Achillova stolu a jedli závin z letních jablek. „Koukněte se na mne a na mého muže. Vidíte tu nespravedlnost?“ Nedbala přitom, že její muž s tou řečí zjevně nesouhlasí.

Jezdili sem k synovi vlastně proto, aby se jeho otec mohl přesvědčit, jak se synovi daří, a ujistit se v názoru, že bídně. Kdyby se nezabydlel v česneku, třel by bídu s nouzí.

„Já to nepochopím. Do smrti si nedá pokoj a do smrti nebude pořádně bydlet. Staví, bourá, staví, bourá. Pořád dokola.“ Jeho kritické výhrady k Achillovu stavitelskému jednání bral jeho syn jako otcovskou nezbytnost a nic si z nich nedělal.

„Příroda za nic nemůže, milá paní,“ řekl doktor a nedbal kritických výtek směřujících na sousedovu hlavu. „Příroda řeší jiné problémy.“

„Třesky plesky,“ zapojil se Papírník starší do debaty.

„Jaké, prosím vás?“ Papírníková odmítla poslouchat názory svého muže.

Smetana nabral dech, debata mířila k podstatným problémům přírodního života. „Podle zákonitostí přírody, které tady panují, ať se nám to líbí nebo ne, je tu žena k tomu, aby se udržel druh.“

„Druh?“ Význam toho slovo chápala Papírníková jinak, než mu v tu chvíli rozuměl Smetana.

„Ano. Ženě je přírodou dáno rodit, rodit a rodit dokud stačí. Jedině tak se zachová lidský rod, živočišný druh. Jak přestane rodit, už na ní přírodě nezáleží. Ve světě přírody dohrála svoji úlohu. Nejvýš může hlídat vnoučata, dřív topila pod kotlem.“

Matka Papírníková uvažovala o tom, co právě slyšela. Měla pět dětí a z nich se Achilles blížil k padesátce. Nenapadlo ji zeptat se, proč má Smetana jen jednu dceru, když tady kolem příroda řádí jako zjednaná, jen aby to s lidským druhem všechno stihla.

„A co vy, chlapi, vy nemáte konec?“ vyhrkla posléze výsledek svého uvažování.

„U mužů to je jinak, milá paní. My konec prakticky nemáme. Konfucius měl tatíčka, který ho prý zplodil v osmdesáti s matičkou, které bylo osmnáct. Nevím, jestli je to pravda, ale v některých zemích jsou dědové tohoto věku velmi činorodí.“

V tu chvíli se tatík Papírník zvedl a odešel s vysvětlením, že se jde podívat do kůlny, kde měly probíhat nějaké Achillovy stavební práce. Paní Papírníková si jeho odchodu ani nevšimla. Nevěděla, kdo byl Konfucius, usoudila, že jeho otec musel být nějaký zvrhlík, a proto neměl být doktorem připomínán; měl si dát pokoj, nahřívat si u kamen kolena a nesahat na mladou holku.

Smetana viděl, že jeho řeč vyvolává rozpaky, měl proto od tématu taktně odejít k něčemu přijatelnějšímu, co nevyvolává ruměnec na tváři staré paní. Něco ho však nutilo pokračovat.

„Radost z plození nemůžete mužům upřít.“

Vykulila oči. Copak jsem něco takového muži upírala? Stud ji však zbavil řeči.

„Muži za nic nemohou. Je jim vnucena přírodou. Přitom tuhle radost plánuje příroda jenom jako podmínku plození. Proto taky zmíněný pán, myslím Konfuciova otce, udělal dobře, že hlas přírody poslechl a zplodil budoucího filozofa. Za to, že šlo o filozofa, samozřejmě nemohl, na budoucím filozofování svého potomka neměl žádnou zásluhu. Příroda nepočítá s tím, co dneska lidé od tohoto jednání čekají, rozumíte?“ nerozuměla, ale to bylo Smetanovi jedno. „Nám jde většinou o svévolně rozvíjenou činnost, která se leckomu stává ozdobou života. Kořením života. Plození je dnes většinou záležitost nechtěná, a proto odmítaná.“

Tady se matka Papírníková konečně zmohla na obranu. Nebyla to obrana účinná, ale taková, která mohla mít jistý výchovný vliv: „Fuj, že vám není hanba, doktore. Takhle mluvíte o takových věcech, za dveřmi poslouchá to dítě a směje se. Slyšíte ji? Vylez a neposlouchej, když se dospělí baví.“ Křikla a zpoza dveří vyšla červenající se vnučka.

„Však ona dobře ví, o co jde. Ve škole mají nějakou sexuální výchovu a tady na dvoře taky vidí leccos, z čeho si může vzít příklad,“ řekla Božena, která až dosud mlčela a přebírala hrách. Chtěla ho namočit a druhý den udělat uzené s hrachovou kaší. Vepřové v mrazáku neubývalo, ačkoliv se blížila doba, kdy budou muset zabít dalšího vepře. „Jen aby nezačala s praktickým cvičením,“ zahrozila na dceru, která poslušně mizela za dveřmi.

To bylo v neděli, tedy včera. Večer odvezl Achilles rodiče na nádraží a v pondělí v tutéž dobu postával se sousedy na Smetanově zahradě. Neděle však neměla vliv na to, co se dělo v pondělí, na události, které se teprve chystaly spadnout.

3

Večeře v provedení Oldřišky Smetanové v sobě obvykle nemají nic neobvyklého, tím méně romantického. Chtít také na všední večeři znamení výlučnosti je ve středostavovských českých poměrech luxus. Jiří Smetana, který v mládí psal básně a občas jevil sklon k neobvyklému chování, byl ve své žádostivosti pravidelně zklamáván. Představy spojené s nadměrným očekáváním si však nechával pro sebe a jedl ukázněně to, co bylo. Byly ovšem doby, kdy se hlásil o slovo a nad talířem zelňačky volával: „Už zase?“ nebo naléhal na svou choť pátravou otázkou, zda neměli topinky k večeři už v úterý.

Když se teď ozvalo volání, že by bylo dobře jít k prostřenému stolu, hosté vstali a ubírali se k vrátkům.

„Večeře,“ řekl Smetrana posmutněle, „patří mezi nezbytné úkony, které musí člověk vytrpět.“

„Ale jdi, doktore,“ Papírník vrtěl pochybovačně hlavou, „proč vytrpět? Pro mne je večeře důležitej mezník v celodenním klopotu. Půl dne se na ni těším.“

„To tě, kamaráde, nijak nectí. Místo abys pozvedl mysl a dal si před spaním trochu kultury, těšíš se na žvanec. Víš, co na dané téma říkají staří čínští myslitelé?“

„Co říkají nějací myslitelé, je mi srdečně jedno. Já si dneska dám k večeři půlku krůty. Chápeš to? Už víš, kde je příčina mé dobré nálady a shovívavého zaujetí pro protivenství tohoto světa?“

„Říkáš půlku krůty?“ zavrtěl Smetana pochybovačně hlavou.

„Zbyla od oběda. Měl být hrách, došlo na krůtu. Hrách neuteče. No, kecám, půlka jí nebude, ale bude to pořádná chlapácká porce.“

Sahal na kliku a přitom se obrátil k oběma sousedům, kteří stáli a čekali, co dopoví. „Našel jsem ji zapomenutou v mrazáku, byla už celá šedivá, ta krůta. Proto ji musím dorazit, udělám to s radostí a můžu vám říct, že ji nebudu šetřit. Krůta dopadne jak Němci u Stalingradu.“

Zavřel vrátka a vydal se za Žáčkem, jehož záda vyjadřovala lhostejnost k uplatňovanému tématu, protože ho doma čekal chleba se sýrem, tedy nic, co by stálo za řeč.

„Mluvit dneska o tom, jak Němci dopadli u Stalingradu, se s ohledem na evropské poměry asi nehodí,“ řekl ještě Smetana, Papírník ho však už neslyšel. Taky to řekl potichu, spíš jen tak pro sebe, veden náhlou potřebou vyjádřit se k širším společenským souvislostem.

„Dneska není zelnice?“ podivil se Smetana, když na talíř dostal křupavou topinku se dvěma smaženými vejci.

„Jestli chceš, udělám ti ji zítra.“

„Nechci. Jen jsem se divil, protože jsem se zmýlil. Čekal jsem ji právě dneska.“ Krájel a opatrně vkládal do úst. O koleno se mu opíral pes Máša s důvěrou, že si ho všimne.

„Zavolej si toho psa, ať se pořád nevnucuje,“ řekl Smetana.

Na téma zelnice už nedošlo.

„Máša je společenský tvor, který má právo mít účast na tom, co my děláme,“ řekla Oldřiška přísně.

„Nemusí mi proto koukat do… do huby, když jím,“ řekl její muž a hleděl upřeně do talíře, protože věděl, že pohled jeho ženy vyjadřuje silný nesouhlas s jeho výrokem. Ta posléze oslovila černého špice a něco mu hodila do misky.

„Chceš k tomu pivo?“ zeptala se, když tvář jejího muže neopouštěl melancholický výraz.

„Minerálku,“ odtušil plnými ústy.

„Já si dám pivo,“ řekla a hledala otvírák.

„Mám neurčitý dojem, že vejce také nejsou dvakrát zdravá,“ řekl, když je měl v sobě. Nohou pod stolem odstrčil psa, dávaje pozor, aby to Oldřiška nezahlédla.

„Prosím tě, co je dneska zdravé? Jez, co ti chutná, a ono to určitě zdravé bude.“

Tento výrok odpovídal jejímu pojetí života. Vše, co uznáš jako dobré, příhodné, žádoucí, to všechno ti nemůže být ke škodě. Smetana o tom uvažoval a zdržel se případných hodnocení, která se tady nabízela. Patřil mezi ty šťastné manžely, kteří si nepřipouštěli, že by právě jejich žena mohla mít podstatnější chyby. Je dost možné, že ho toto zaujetí časem opustí, zatím ho plně ovládalo. Pokud však šlo o jídlo a o jeho vliv na chod jeho organismu, uznával její názory tak z deseti procent. Protože však šlo o záležitost zanedbatelného významu, už se o věci nešířil. Konečně byl věren zásadě, že vyvolávat spory po večeři je škodlivé.

„Dala by sis k večeři pečenou krůtu?“

„Pečenou krůtu?“ zvolala zděšeně. „Pečenou krůtu k večeři ani za nic. V tomhle vedru pečenou krůtu. Co tě to napadlo? Zítra nechám sednout litr mléka a večer ti udělám šťouchané brambory s cibulkou. Jestli je ovšem na Boženě vyžebrám. Na trhu je pořád kilo za deset korun.“

Smetana o tom chvíli uvažoval, pak se zmohl na otázku: „Nemyslíš, že bychom měli s tím žebráním u sousedova prahu přestat?“

Dívala se na něj překvapeně. Žebrat u sousedova prahu. Jak to krásně řekl, jak to nehezky zaznělo nad talířem, na kterém ještě před chvílí byla pečená topinka. Z jejího vědomí začaly vystupovat pozoruhodné představy. Žebrám u sousedova prahu.

„Vidím, že tě humor neopustil. Častěji ti budu muset dělat topinky. Příště ti přidám jedno vejce.“

„Člověku je dáno být protivný na různý způsob. Tys tomu psovi nedala večer žrát?“

„Mášenko, pojď ke mně. Co máš na tom protivném člověku, že se k němu tulíš, a on si to vůbec nezaslouží?“

Pes svou paní poslechl, přeběhl k ní a položil si hlavu na její koleno. Něžně ji hladila.

„S brambory je jenom potíž,“ snažil se Smetana přerušit idylu psího konejšení přechodem na racionální notu. Už několikrát je totiž napadlo, že by měli nechat zorat loučku na spodní části zahrady a nasázet tam brambory. Co s kusem půdy, který poskytuje mylnou iluzi, že mají u domu kousek parčíku? Tráva se musí kosit a jsou potíže s její likvidací. Když za synem přijedou kamarádi, postaví si tam stany, nebo zde honí míč. Teď je kluk v Berouně u tety a brambory by se hodily.

Příčina těchto úvah byla patrně v tom, že si Smetana tvrdou kůrkou odřel patro a postižené místo melancholicky ohledával jazykem. To mu ubralo zbytek optimismu a v myšlence přeskočil k závistivé úvaze, jak se někdo má, když mu právě teď v ústech doznívá chuť pečené krůty. Samozřejmě, že nezdravé. On, doktor filozofie, zapíjí pečený chleba minerálkou. Papírník, zdatný drobný pěstitel česneku, by něco takového samozřejmě nepil. Co však můžete chtít na odborném pracovníkovo okresního muzea? Když jednou projevil soused takovou míru společenské netaktnosti, že se ho zeptal, kolik v muzeu bere, dělal Smetana, že neslyšel a on se pak tiše chechtal. Neví, co se sluší. Neví, že slušný člověk se nikdy neptá na stav vašeho bankovního konta, kterou politickou stranu jste volil a zda máte milenku. Tyto tři informace by měly být slušnému člověku odepřeny. Jenže slušnost je taky pomíjivá a proměnlivá hodnota. To bylo Smetanovi jasné.

Oldřiška Smetanová byla učitelka a jezdila do školy do nedalekých Ploskovic. Díky Daliborovi a po něm Bedřichu Smetanovi vstoupily Ploskovice do naší národní kultury, ale mimo to sousedily s Býčkovicemi a ty tři kilometry zmáhala Oldřiška na kole. Auto Smetana měl, ale jezdil s ním málokdy.

„Motor se sotva zahřeje, spotřeba roste a já zbytečně vyhazuji peníze.“ Dvacet korun za litr benzinu byl důkaz státního okrádání občanů. A to netušil, jaké časy mohou ještě nastat. I Papírník, kterého dvacet korun za litr nemohl vyvést z klidu, byl toho názoru, že jde o zjevnou zlodějnu.

„Nejdřív rozkradou, co se dá, státní podniky rozdají kamarádům, a když nemají peníze na platy doktorů a učitelů, dojde na daňové poplatníky a na řidiče. Daň za litr dělá nejmíň deset korun,“ křičel a žíla na čele se činila.

Nad talířem mastným od topinek vás nemohou napadnout žádné pozoruhodné myšlenky. To bylo Smetanovi jasné, a proto se chystal ukončit siestu obligátním výrokem, že to je život a při té příležitosti odnést talíř do dřezu.

„Co to bylo?“

Byla to dutá rána, ozvala se z venku ze silnice. Někdy ji už slyšeli a tenkrát po ní následovalo mírné vzrušení.

„Zas je na hrušce!“ vykřikla Oldřiška a vyskočila od stolu. Byla odborník na milosrdné skutky.

Samozřejmě, že měla pravdu. K jejich domu vedl poměrně dlouhý a prudký sjezd ze směru od Třebušína, bylo tam několik zatáček a řidič, který se hodlal svézt s vyřazenou rychlostí, nemusel vůz udržet v poslední zatáčce na silnici. Když mu došlo, že riskuje, mohlo být pozdě a on se pak důvěrně seznámil s hruškou, která, bůh ví proč, trčela na okraji příkopu pár metrů od Smetanovic stavení.

„Ženská. To jsem si mohl myslet,“ zvolal Smetana a toto zvolání několikrát zbytečně opakoval.

Oldřiška už lomcovala klikou dveří, které byly po nárazu zřejmě zkříženy a nešly otevřít. Motor nedbal změny situace a pokračoval v chodu. Z druhé strany, jak zjistili, do kabiny nemohli, vůz se tam opíral o strom.

„Musí rychle ven, ten krám může chytnout,“ vyjádřil doktor zkušenost občasného televizního diváka.

Otevřít šly zadní dveře na řidiččině straně. Jak však motoristku vytáhnout přes vysoké opěradlo sedadla opatřeného opěrkou hlavy?

„Počkej, doktore, já sám.“

Papírník obětavě opustil krůtí stehno a se svou ženou Boženou rozmnožili řady zachránců. Vlezl do vozu, ze kterého se Smetana rychle vysoukal.

„Hele,“ hlesla Božena k Oldřišce, „víš, kdo to je?“ ukazovala na oběť řidičské neopatrnosti.

„Musí ven,“ křičel Papírník. Natáhl se a vypnul motor. Akutní nebezpečí bylo tím zažehnáno. Otevřít dveře se mu však zevnitř nepodařilo, i když měl snahu s lecčím vydatně lomcovat. Apatická řidička mu překážela. Koukala na volant jako by nemohla pochopit, co se to stalo.

„Což to odtlačit kousek od toho stromu a otevřít druhou stranu?“ Učitelčina rada stála za úvahu.

Mezitím přišel Žáček se Žáčkovou a taky Papírníkovic školačka, ti všichni se opřeli do vozu. Smetana stál ve vozovce odhodlán regulovat případný automobilový provoz. Vůz byl zaklíněn ve stromě, hnout se s ním nedalo.

„Tyhle italský krámy nic nevydrží,“ informoval je Papírník z hlubin vozidla. Svou zkušenost odvozoval od italských polobotek, které si kdysi koupil a které mu nepoškozeny vydržely jenom tři roky. „Sklopím sedadlo a vytáhneme ji dozadu.“

Zastaví-li vzrostlá hruška vozidlo jakékoliv výroby a výsledek je pro vůz málo lichotivý, jde o situaci celkem pochopitelnou a není třeba zmíněnou průmyslovou produkci kritizovat. Zodpovědný pozorovatel by v tomto případě musel brát Papírníkův výrok jako neuvážený. Z přítomných ho však nikdo nebral na vědomí. Se zaujetím sledovali osobu za volantem, která začala projevovat snahu obživnout.

„Víš, kdo to je? Ta herečka, přece,“ šťouchala Božena učitelku do boku.

Papírník šmátral rukou po straně sedadla, až se mu podařilo nahmátnout správnou páčku, která sedadlo uvolnila. To se mu sklopilo do klína.

„Tak a teď se nehnu. Teď jsem tady uvězněnej zase já.“

„Takhle ji nevyndáme,“ volali přihlížející.

„Neosahávej ji, nestydo!“ bylo slyšet Boženu.

„Přece musím uvolnit pásy. Vemte ji za ramena a tahejte dozadu. Nic jí není, krev tu nevidím žádnou.“

„Třeba má vnitřní ranění.“

„Kde by k němu přišla?“

„Nemluví a jenom kouká, jako by nebyla při smyslech.“

„To je šok. Když je někdo v šoku, kouká jako blb.“

Slova to nebyla lichotivá, situace taky lichotkám nepřála. Papírník prý viděl řadu lidí, na které se hodilo označení, že jsou v šoku, proto bylo možno jeho slovům věřit a nevyvozovat z nich nic nelichotivého ve vztahu k oběti havárie. Oldřiška, aby zabránila mužům dotýkat se bezbranného ženského těla, vsunula paži pod její záda a snažila se ženu uvolnit ze strnulé pozice. Papírník ji zezadu tlačil. Zvedl herečce nohy a víceméně ji strkal z vozu jako nepohyblivý předmět. Přitom se musel dotýkat partií, na které se obvykle dámě nesahá. Žena proti tomu nic nenamítala. Byla sice při vědomí, ale zcela pasivní. Něco říkala, rozumět jí nebylo.

Občas kolem přejel nějaký vůz. Smetana jeho pohyb zpomaloval, a když řidič přibrzdil a volal, zda může nějak pomoci, zaháněl ho pryč.

„Telefon je v domě, překážíte v provozu.“ Dodejme, že v provozu velice řídkém, nicméně v provozu.

Pak se průvod obklopující vyproštěnou herečku vydal k domu. Všichni se snažili jí nějak pomoci, podpírat to, co z ní vyčnívalo. Přidali se dva psi, kteří se zřejmě divili, že je nikdo neodháněl.

„Počkejte, já už půjdu sama,“ hekla herečka, protože to opravdu byla filmová diva Mirna Rounová. Jít pro ni bylo mnohem pohodlnější, než se nechat nést. Všichni vešli do kuchyně, která byla dost prostorná, aby se tam na Silvestra shromáždila celá osada. Jedna herečka navíc nedělala žádný problém.

„Mně se chce hrozně brečet,“ hlesla, když ji posadili ke stolu.

„To je ten šok. Lidi buď brečí, nebo se smějou jako blázni.“ potvrdil Papírník svůj odhad situace. „Bolí vás někde?“ Teď ji střídavě bral za ruce, nutil ji vstát a udělat předklon, prohmatával jí žebra. Tam ji bolelo, jak ji pásy prudce sevřely. Jinak jí asi nebylo nic.

„Něco vám dáme napít, potom zavoláme policajty.“ Učitelka ukázala na telefon, který stál na televizoru.

„Policii ne, prosím vás, policii ne,“ hlesla diva.

To byl trochu nezvyklý požadavek. Každý, kdo kdy s autem boural, věděl, co následuje. Tomu se nevyhnou ani filmové krasavice. Přítomným to bylo jasné, a tak se jenom divili.

„Je to nutný kvůli pojišťovně. Taky kvůli pokutě. Jak přijde stát k tomu, abyste mu tady na silnici setřásala hrušky?“ řekl Papírník.

„Ne, prosím vás, zatím nic nedělejte. Já si na chvíli někam lehnu a až se seberu, všechno vám vysvětlím.“

„A co s auťákem?“ zeptal se nejistě major.

„Potom ho odtlačíme na zahradu, pokud mi s tím pomůžete,“ řekla.

Dívali se na sebe zaraženě. Alespoň muži. V ženách klíčilo něco, co by se dalo nazvat ženskou solidaritou, která vždycky nemusí dávat přednost logickému jednání.

„Tomu říkám navádět nás k zahlazován stop,“ řekl major.

Byla to zcela nezvyklá situace. Pro chlapy určitě. Ženy si s účastí prohlíželi herečku, která je z televizní obrazovky oslňovala svým úsměvem, a to, co před sebou teď viděly, srovnávaly s minulými zážitky.

„Když se to vezme kolem a kolem, se svým auťákem si může každej dělat, co chce,“ shrnul svá pozorování Papírník.

„Pokud je její, tak určitě,“ připojil skepticky major.

„Snad si nemyslíte, že bude tahle ženská krást auta?“ zastal se oběti havárie Smetana.

„Dneska je taková doba, že krade každej, kdo má příležitost. Nechci říct zrovna, kdo má ruce, jak by to znělo nejlíp. Je taková doba, že se zlodějům daří. Proč by se nedařilo i herečkám? Ale to bychom zacházeli moc daleko. Co udělá s autem, je její věc. Možná, že řekne, že nebyla při smyslech, ale my jsme ji slyšeli a vypadala, že při smyslech je. Hele, to bude ono.“ Papírník asi přišel logickou úvahou na podstatu věci. „Chce mít vůz na dvoře, má ho tam mít. Nemáš, doktore, nic proti tomu, abych ti ho odtáhl na zahradu? Čím dřív, tím líp. Kolem může jet policajt, ti jsou vždycky tam, kde je člověk zrovna nepotřebuje, proto by se mohli objevit. Potřebuju někoho za volant.“

Nabídl se major. Nejdřív vozidlo odpoutali od stromu, pak Achilles zapřáhl traktor z druhé strany. Pravým kolem nešlo pohnout, proto za taženým vozidlem zůstala na silnici viditelná stopa. Kdyby někdo šel po černé šmouze způsobené pneumatikou, musel by přijít na Smetanovu zahradu.

„Pěkně jsem ti to tam zvoral,“ hlásil Papírník majiteli zahrady, „ale zato vůz není ze silnice vidět.“

„Ještě zbývá zaházet ho senem,“ zhodnotil situaci major.

4

Další dvě hodiny se na chalupě u Smetanů celkem nic nedělo, pokud ovšem přehlédneme, že pod okny omamně voněly floxy, které tam před léty vypěstovala Oldřiščina matička. Klid letního večera by jinak nestál za řeč, kdyby nebylo události, která mu předcházela. Proto si také nikdo floxů nevšímal. Všichni se tvářili, jako by byli na návštěvy filmových hereček zvyklí, jako jsou třeba zvyklí na kolem jdoucí pošťačku. Obloha ze sebe setřásala zbylé stopy úmorného dne a snad ze zvyku ještě dlouho prosvětlovala obrysy západního pohoří, jehož jméno si nejsme s to zapamatovat. Nepamatoval si je ani Smetana, který se na usedlost Oldřištiných rodičů přistěhoval a prožil tady téměř půlku svého života. Prostě, letní den bral za své, nebo dokonce už za své vzal a noc se chystala ulehnout na unavená víčka.

Tento poetický obrat, mající ráz klišé, můžeme uplatit, když budeme vypravovat o pubertálních lyceistkách, k našim hrdinům se určitě nehodí. Kdybychom na něm trvali, sklidili bychom posměch.

V tuto chvíli se do svých dubových postelí uchylovali manželé Žáčkovi a střídavě pohazovali hlavami, tu Žáček, tu Žáčková Anna, protože je bouračka filmové divy měla k pohazování hlavou. V postelích byly i Papírníková Božena i její pubertální dcera Terezka, otcem zvaná Terina. Po pravdě řečeno se sen odmítal dostavit. Pro Boženu to bylo mrzuté, protože litoměřický poštovní úřad se pro strany chtivé jeho služeb otevíral v osm hodin, úřednice však musejí být na místě dávno před tím, a Božena proto musí vstávat v nekřesťanskou ranní dobu. Můžete se divit proč, jako daňový poplatník máte na údiv právo, zvlášť když kritika poštovních služeb je tradicí zdůvodňované vaše právo. Jenže to neznamená, že víte něco o povinnostech tamějších pracovníků, zejména Boženy Papírníkové.

Zatím co jsme nezávazným tlacháním odváděli vaši pozornost od kuchyně manželů Svobodových, domnívajíce se, že se diva mezitím vzbudí a vysvětlí svůj příběh, nedošlo tam k žádné změně. Bourající herečka dál ležela v pokoji, přes který se chodilo do koupelny. Proto Oldřiška její spánek na svém kanapi přestávala schvalovat a usoudila, že se před odchodem do postele bude muset umýt na záchodě. Bylo tam umývadlo s teplou vodou, ale uznejte, jste tu doma a máte z toho plynoucí práva. Taky pustila z komory psa, kam ho zavřeli, aby nerušil hostův spánek. Máša se však chovala ohleduplně, jako by brala na vědomí, že je v domě host.

„Už toho mám plné zuby. Vpadne sem jako bouřka, nadělá plno hluku a nic. Přišla se sem vyspat? Sedíme tu jako otroci uvázaní ke stolu.“

„Ale, ale, paní učitelko.“ Papírník vynikal znalostí ženské psychologie, kterou po celý život neúnavně studoval. Teď proto usoudil, že do hry vstupuje normální tlak ženské konkurence, která zřejmě přepadá i učitelky. „Vydrž, za chvíli ji půjdeme vzbudit. Šok není žádná sranda. Na šok se může i umřít a lidi se pak diví – umřel, a krev z něj netekla.“

„Pojď, Achille, půjdeme se projít,“ vybídl souseda Smetana.

Venku létaly světlušky, jako žhavé kamínky padaly do trávy, ani si jich nevšimli.

„Nic tam nevidím, asi pořád chrní,“ nahlížel Papírník přes muškáty do světnice. Byl to Oldřiščin parádní pokoj, na stěnách byly originály obrazů a několik vycpaných dravých ptáků, památka na bujarou minulost Oldřiščina otce. V jejich peří hnízdili moli, ale majitelé domu je ze sentimentálních důvodů tolerovali.

Chvíli poslouchali u otevřeného okna, pak se šli podívat na poškozené vozidlo. Svítili si baterkou a kývali hlavami.

„Pochybuju, že by tohle dal Novák dohromady. Jistě bude zmršená osa, a kdo ví, co ještě. Když má člověk peníze, je takovej reflektor maličkost, a ona peníze mít bude. Herečky se maj.“ Papírník, který koukal na televizní seriály, trpěl iluzemi, za které mohly právě tyto prostředky, určené k šíření téhož.

„Co já tady s tím na zahradě?“ kopl Smetana do vybočeného předního pravého kola. Má na svém pozemku nepojízdné vozidlo, a ještě ke všemu proti své vůli.

„Vždyť jsi souhlasil, abych to sem odtáhl,“ smál se Papírník.

„Souhlasil, souhlasil. Co jsem měl dělat, když jste naléhali. Ubohá herečka, ubohej siroteček. Mohlo to zůstat na silnici.“ Po chvíli dodal: „Fakt ovšem je, že dneska něco nechat na silnici je riziko.“ Tady je třeba Smetanovi připsat k dobru, že se mírně zastyděl za nekontrolovaný výron svých pocitů. „Kdekdo může zastavit a kdeco odmontovat. Za dva dny tam najdeš jenom holou karoserii a za tři dny zmizí i ta. To jsou u nás poměry.“

Proti tomu se nedalo nic říct, jenom tiše potvrdit úpadek mravů našeho člověka.

„Až se probere, myslím zejtra, nechá si to odtáhnout. Zavolá si odtahovou službu a budeš mít pokoj. Vám tady zůstane jenom svědomí zatížený dobrým skutkem. Kdo ví, kolik to fáro může stát. Pár set tisíc určitě.“

Prohlíželi značku vozu, usoudili, že je italská, vůz zřejmě nebyl z bazaru, ale měl svůj původ ve značkové prodejně vozidel firmy Alfa Romeo.

„Každý, kdo jednou auto nabourá, musí s cenou dolů,“ končil spor o auto Smetana, který tím dal najevo, že se nehodlá bezdůvodně vzdát svého životního pesimismu.

„Hele, jdeme ji vzbudit. Z nejhoršího se vyspala a já taky za chvíli vstávám.“

Všichni tři vešli rázně do pokoje, Papírník první.

„Tak, dámo, jak jste se ráčila vyhajat?“ zahlaholil. Světlo lampy nebylo prudké, Oldřiška se vrátila do role ochranitelky.

„Ach,“ řekla diva.

„Ach jo,“ rozšířil její zvolání Papírník.

„Ach jo,“ opakovala po něm oslovená a rozhlížela se rozespale kolem sebe. V jejím zvolání by vnímavý člověk objevil tíhu osudu člověka bourajícího.

Všichni tři si ji teď se zájmem prohlíželi.

„Protáhněte se a zase půjdete hajat. Nejdřív se nám však musíte trošinku svěřit. Pochopte, že nás zajímá, proč jste sem tak zhurta vpadla. Omyl.“ Papírník, se rychle omlouval. „Proč jste skončila na hrušce, je vaše soukromá věc, do který nám nic není. Ten, kdo sedne za volant, obvykle někam jede a to je jeho svatý právo. Proti tomu nemůžeme nic namítat. I to, že se mu nepodaří dojet ve zdraví, se stává dost často a je to skoro pravidlo. Jenže nemůžeme jen tak přejít, proč nechcete volat policajty, když je to jejich kšeft − bejt u každý bouračky.“

Oldřiška viděla nechápavý výraz ve tváři herečky, a byla proto proti tomu, aby Achilles hosta tak zprudka vyslýchal.

„Tady vedle je koupelna, dám vám tam čistý ručník a až se budete mýt, ustelu vám tady na kanapi. Máte raději pyžamo, nebo vám stačí noční košile?“

Teď nad ní mlčky stáli. Sledovali, jak se jí dme hruď, muži se zájmem. Byla to třicetiletá hruď, pevně tvarovaná. Měla husté tmavé vlasy, a jak si Papírník všiml, přehlédnout to nešlo, sálala z ní těžká, nezvyklá vůně. Někde na pozadí jeho vědomí se rýsovalo tušení, že by s ní mohl mít chlap problémy jenom z části příjemné.

„No tak,“ jal se Papírník naléhat netrpělivě. Oldřiščin zásah do jeho výslechu rozhodně neschvaloval. „Bolí vás něco?“ Napadlo ho, že by se snad měl ještě jednou přesvědčit. Tentokrát by tělesnou prohlídku a pátrání po případných zraněních provedl plánovitě a jistě zevrubně. Na to však již bylo pozdě.

„Kde to jsem?“ špitla a posadila se.

„Pořád tady u nás. Už dost dlouho. Nechali jsme vás vyspat ze šoku. Ráno vám ukážeme strom, který jste poctila svou osobní návštěvou. Tohle je pan doktor Smetana a jeho žena Oldřiška. Já jsem jenom soused.“

„Nezlobte se, paní, nemůžeme tady jen tak stát a koukat na vás. Není to pohled nepříjemný, to jako chlap v přítomnosti své ženy přiznávám,“ zamnul si ruce Smetana. Bylo na čase, aby se chopil úlohy hostitele. „Někam je třeba zavolat. Třeba vás někdo shání, někde jste měla být a nejste tam.“

Její reakce byla prudká a překvapující, alespoň pro hostitele, kteří, kdyby měli čas na úvahu, by poznali, že je ve shodě s tím, co už dala jednou najevo.

Zvedla se na lůžku a vztáhla ruce k Oldřišce, u které zřejmě hledala ochranu jistější než u obou mužů. „Ne! Prosím vás, ne. Nic nedělejte. Mějte se mnou soucit. Když mne tu necháte přes noc, všechno vám ráno vysvětlím.“ Její slova otevřela proud vodního toku na jejích tvářích.

Tak se to alespoň oběma mužům jevilo. Náhle, bez přípravy takový vodopád. Na Papírníka to však neudělalo dojem. „Pochopil bych to,“ řekl nemilosrdně, „kdybyste řekla, že je pozdě, jdeme spát.“ Hodinky na ruce neměl, pendlovky na stěně nešly. „Musím však při dobré paměti připomenout, že nebývá zvykem, aby někdo takhle vpad do cizího domu a na lidech, kteří tady bydlí, chtěl, aby dělali, že se nic nestalo. Že jim všechno vysvětlí, až se mu uráčí. Tím mám na mysli jenom to, že nemají volat policii, když je v kraji zvykem volat policajty ke každý pitomosti. Já tady vidím na zahradě rozbitý auto a v posteli, pardon, na kanapi cizí ženskou, která to auto prokazatelně roztřískala a ještě se ani nepředstavila.“

Papírník měl v tomhle společenství vždycky vedoucí úlohu, máme-li použít výraz, který se od jisté doby přestal uplatňovat. On to byl, kdo volal do elektrických podniků, když jim po bouřce přestala svítit elektřina, kdo sháněl cestáře, aby vyčistili zanesený příkop, protože jim voda tekla pod dům, místo toho, aby proudila tam, kam jí bylo neškodně proudit. Smetana se však právě ve chvíli Papírníkova razantního uchopení role rozhodl vzepřít a chopit se svého práva hostitele.

„Samozřejmě, že vás nemíníme vyhodit, paní Rounová. Vyspíte se tady, žena vám dá všechno, co budete potřebovat. Stejně byste však měla uspokojit naši zvědavost a naznačit, proč chcete s policajty jednat až zítra. Vždyť je bude zajímat, proč jste je nevolala už dneska. Oni sedí na stanici a nemají do čeho píchnout, netrpělivě čekají, až se někdo nabourá, aby mohli vyrazit a dát najevo, že jsou taky motoristům k něčemu.“

Herečka potáhla dojemně nosem a položila jim sugestivní otázku: „Mohu se na vás spolehnout?“ Postupně na svých hostitelích spočinula dlouhým pohledem, který se zdál být pohledem raněného anděla.

Osadníci se po sobě podívali. Tak už to z ní leze, říkalo Achillovo mrknutí. Je to přece jenom herečka, co by od ní mohl člověk chtít, od herečky. Tušené podezření se chystalo opanovat pole. Oldřiška sedla na kraj lůžka, oba muži se chopili židlí a přisunuli je blíž.

„Žádný strachy, madam, my jsme jako puklej hrob. Jako hrob po zemětřesení, ze kterého nebožtíci utekli před pekelnejma hrůzama.“ Papírník se smál, věděl, že teď přijde doznání, že se potřebovala probrat z opice, že nasávala přes míru, že přebrala, až jí to tlačilo na žebra. Zkouška krve by opilost ještě teď zjistila, ale dáma se už může vyjadřovat srozumitelně a na úrovni.

„Spolehnout se můžete jenom na něco,“ pokračoval, když se Svobodovi nevyjadřovali. „Že na vás neprozradíme žádnej protistátní čin, což dneska nevím, co je, kterýho jste se dopustila, když jste uháněla k tý hrušce. Smlčíme, že jste prohrála rodinný jmění v kartách, že jste přitom hrála falešně a musela jste prchnout před následky. Neřekneme manželovi, že jste se zatoulala s milencem. Tohle všechno ochotně přehlídneme. Tak co. Stačí?“

„Pan Papírník samozřejmě žertuje,“ chlácholila herečku Oldřiška. Podvědomě cítila, že nebezpečí, které jí mohlo hrozit od tak cizokrajné ženské, která v jejich prostředí působila jako orchidej mezi petrželí, omezí tím, že se s ní sblíží, že se postaví na její stranu. Tím jí poskytne ochranu před tím odporným mužským smyslem pro jednání, které si nemusíme připustit, ale které působí jako možnost všude tam, kde se vyskytne svůdná ženská.

„Nevím, jakou máte zkušenost, ale i učitelky mohou být k něčemu užitečný. Tahle je náhodou dobrá a má moje sympatie. Tak do toho a ulehčete svýmu svědomí.“

„Moje žena chtěla říct,“ hlesl Smetana, „že nám do vašich problémů nic není.“ Znělo to jako překlad do domácího jazyka kándlovomlýnského. Říkal to škrobeně s nádechem kyselosti v hlase. „Můžete nám říct jenom to, co říct chcete. Víc nic. Nic z toho, co by se obracelo proti vám.“ Tím jenom dokázal, že i detektivní literatura mu není cizí.

„To auto, kterým jsem přijela,“ ozvala se a odpověděly jí mírné úsměvy, protože její příjezd stál za to. „To auto totiž není moje. Já, já, no, prostě není moje.“ Řekla a mlčela.

„Aha!“

„A hele!“

„Vypůjčila jste si ho a tomu někomu jste ho nabourala.“

„To se stává,“ uplatnil Smetana něco z toho, co se nabízelo. „Proto bychom měli majiteli auta zavolat, aby si pro jeho trosky přijel. Nemyslíte?“

„Víte, když já vlastně nevím, komu patří.“

Herečka nemluvila pravdu, když řekla, že neví, komu auto patří. Měla na mysli, že majitel auta neví, že si je půjčila. Nepřesnost tohoto vyjádření musíme připsat na vrub rozčílení, které předcházelo.

Teď měli naši osadníci před sebou člověka, který se právě chystá zhroutit. V jednom filmu hrála Mirna Rounová zhroucenou a i nyní jí tato role perfektně vycházela. Jenže oni ten film neviděli, a proto její parádní hereckou kreaci sledovali v premiéře.

„Tomu říkám průšvih. Vy nás tady nutíte k trestnýmu činu. Říká se tomu podílnictví. Pořád jsou toho plný noviny. To tedy skutečně nevím.“ Papírník si odsedl, jako by se chystal vystoupit z okruhu hereččina magického vlivu. „Do toho nás skutečně nemůžete zatahovat. Jakkoliv jsme vám ochotni pomoci, tak opravdu nevím.“

Co by řekli Oldřiščini žáci na to, že jejich učitelka měla účast na trestném činu?

„Počkejte, nevíte všechno. Jednala jsem v sebeobraně. Za ohrožení života,“ vyrazila herečka ze sebe prudce.

„Dost. To stačí. Už žádný řeči. Ohrožení života. Jdu zavolat policajty!“ Papírník rázně vstal a zamířil k telefonu.

„Ne! Proboha ne!“ Diva vyskočila a pověsila se mu na krk. Objímaný vykulil oči. Nikdy se mu nesnilo, že by mohl mít na krku podobný kyprý a voňavý náklad.

5

Z osady, jejíž polovina obyvatel teď měla příležitost sledovat pohnutý příběh herečky Mirny Rounové, je do Třebušína jenom skok. Samozřejmě, že jde o jistou nadsázku, mnohými literáty hojně uplatňovanou, skokem se tu myslí rychlé přenesení z místa na místo, což je smyslem skoku. Takže do Třebušína to bude kousek cesty. Nejlépe rychlým autem za předpokladu, že se auto nebude pohybovat skoky. Jděte tu cestu pěšky, nejlépe za parného dne, a uvidíte. Za parného dne je daleko na všechny strany a na všechny vzdálenosti. Kdyby vedla vaše cesta z Býčkovic, přijeli byste do Týnce, autor si teď není jist, zda do Horního či do Dolního, tato ambivalentnost Týnců mu dělá trvalé potíže, pak zahnete doleva k rybníku a vidíte Třebušín. Je to město? ptá se nepozorný čtenář těchto stránek. Vůbec ne, ani městys to není. Naštěstí to je pouze vesnice. Město! Ještě tak. Český prostor je ničen přemírou měst a obcí za města se vydávajících. Jako by nám nestačilo, že obýváme poctivou vesnici. Takže Třebušín je vesnice, ke které měšťáci vzhlížejí s nadějí, že tam seženou prostor k pokojnému bydlení.

Třebušín má svého Žižku, nebo naopak, Žižka měl nade vsí horu a na ní hrad, takže si na vesnici pod sebou dělal přirozeně nárok. Teď však Třebušín spal, Žižka a jeho hrad mu byl lhostejný, přímo šumafuk, a nepřemýšlel proto o věcech, které napadají bdícího vypravěče tohoto příběhu.

Od obyčejných obcí se však Třebušín lišil svým honosným hotelem. Vypravěč v něm nikdy nebyl, ale věděl o něm. Byl to hotel pro cizince. Pro zazobanou klientelu. Pro lidi z města, kteří touží po anonymitě a přitom po luxusním prostředí a jemu odpovídajícímu pohodlí. Může mít proto majitel hotelu něco proti hostům, kteří jsou ochotni zaplatit za jeho služby? Byl by špatný obchodník, kdyby jim chtěl nahlížet do svědomí.

„Neměli bychom všeho nechat a jít spát? Mirna už jistě dávno spí a neví o světě.“

Výzva mířila od jednoho konce stolu, kde seděl mladík představující světáka, k světákovi na druhém konci, který pro změnu předstíral usedlou existenci. Prvnímu mohlo být třicet, druhý měl na krku čtyřicítku, proto i větší zkušenost. První se jmenoval Ryba, druhý Rak. Čtenáře napadne, že tady při výběru jmen hrála roli jakási podezřelá schválnost, nebo autor trpěl malou fantazií. Autor ho však ujišťuje, že jména nemohla být vybrána jinak, protože život si potrpí na náhodu.

„Jdi se podívat, jestli má zavřený fáro. Ta holka má odpovědnosti jako puberťák,“ řekl Jakub Rak a odklonil hlavu, protože ho do očí štípal kouř z trvale dýmající cigarety.

Ryba vyšel z hotelu na náves, která, jak bylo výše zmíněno, klímala, všiml si kostela, který ve dne nepostřehl, a minul psa, jenž se mu včas uhnul z cesty. Když vzal za kliku vozu, uvědomil si, že už dveře kontroloval odpoledne. Tehdy je zamkl, když před tím vytáhl klíče ze zapalování. Teď si sáhl na kapsu, klíče tam byly.

„Samozřejmě, že měla auto otevřený a klíče v zapalování,“ hlásil hrdě, když se vrátil dovnitř.

„Káča pitomá. Zapomíná, že je v Čechách a že Čechy jsou už skoro v Evropě. Dáš si ještě jednu, nebo jdeš spát?“

Nad touto možností uvažovali společně. Původně zde přespat neměli v úmyslu. V průběhu večera však nocleh domluvili s číšníkem, který je ujistil, že stačí vyřídit nezbytné formality až ráno.

„Může ta ženská něco vědět?“ zeptal se teď Rak a jeho společník usoudil, že ho k dotazu přimělo lehkomyslné jednání jejich hosta.

„Co by tak asi mohla vědět? Vždyť jsme začali jednat, až když byla pryč. Pak už nebyla při smyslech. Po večeři odešla do postele.“

V sále teď byli sami. Majiteli hotelu dali bohatě vydělat, proto je nikdo nevybízel, aby brali ohled na personál a koukali zmizet. Sedm lidí něco sní a vypije. Kuchař byl ještě teď v kuchyni jenom proto, že si dva zbylí hosté mohou vzpomenout, že by jim před spaním zachutnala langusta s chřestem nebo želví polévka. Langustu ani želví vývar by sice nedostali, něco jiného však určitě.

„Kde jsou časy zakladatelského období,“ vzdychl Rak a dal najevo, že na něj jde sentimentální nálada, která asi občas přichází na pamětníky. „S rozvinutými prapory jsme táhli touhle zemí,“ vzdychl. „Byli jsme to my, kdo vytvářel zákony, které pak parlament schvaloval. Byl to samej smolíček-pacholíček. Pamatuješ? Houby pamatuješ. Nebejt těch pitomejch socanů a naivních demokratů, kteří chtěli uskutečnit svoje pubertální představy, kde bychom dneska byli. Zákony dostávali prý demokratičtější podobu. Kolik dneska stojí jeden poslanec? Ještě štěstí, že to nemusím platit. Lidi nemají představu, co obnáší vůle národa. Národa, slyšíš?“ Obrátil se na Rybu, kterému padala hlava na stůl.

S takovými lidmi dneska člověk pracuje, řekl si v duchu na adresu svého druha.

„Byli spokojeni, co?“ řekl Rak hlasitě, zvýšil hlas, aby Rybu probudil.

„Cože?“

„Nechrň. Říkám, že byli spokojeni. Nebo jsi neslyšel?“

„Určitě. Proč jsme tu holku vlastně brali s sebou?“ Otázkou se pokusil rozvinout téma konverzace.

„Pro formu, ty idiote. Kdy se konečně zbavíš těch trapných buranských manýrů? Už patříš do vyšší společnosti, mezi elitu, i když ti, jak vidím, sláma pořád čouhá z bot.“

„Chápu,“ zasmál se Ryba a dal tak najevo, že ho alkohol zatím nezbavil možnosti mírně uvažovat. Zvlášť, když šlo o tak zvanou standardní situaci, kdy je svým starším partnerem vyzýván k něčemu, co patří k jejich branži. Když musíš někoho praštit, nejdřív se mu omluv, protože se to sluší.

Číšník v protějším koutě si sedl, v tuto noční dobu to bylo vysvětlitelné a pochopitelné. Všeho měl dost, i těch hostů, což nesměl dát najevo. Měl před sebou cestu na kole do Ploskovic, šlapání v noci mu sice mohlo rozproudit krev, nemělo však příznivý vliv na jeho náladu.

„Spočítejte mi to a dejte na účet,“ zamával Rak rukou a tím způsobil, že číšník poměrně hbitě vstal a s úsměvem se s nimi chystal rozloučit.

„Budete si přát něco s sebou na pokoj?“ Přes zmíněnou únavu a nechuť se držel statečně obchodní noty.

„Já noční vílu, ale nějakou konejšivou, žádnýho divocha,“ smál se Ryba.

„Je mi líto, pane, nočními vílami nejsme s to sloužit.“ Číšník napodobil Rybův úsměv.

„Chyba, pane, chyba,“ poplácal ho Ryba majetnicky po zádech. Přece si ho platí, tak si to může dovolit.

„Vaši připomínku beru jako stížnost a budu ji tlumočit vedení podniku,“ pravil plácaný korektně.

Rak uplatnil poznámku až mezi dveřmi: „Vykašli se na to, kamaráde. S vílou by sis nevěděl rady. Kdy odešla dáma, která tu s námi seděla?“

„Nepostřehl jsem její odchod, pane.“

„Zase chyba. Personál má vědět všechno.“

„Zeptám se pana vrátného, snad bude informován.“

„Vykašli se na to. Odešla, když se jí chtělo odejít. Je to tak? Je. Jde se spát. Dorou noc.“

Rak měl dobrou vůli vymanit se z otroctví minulých let, ale slabá chvilka, nepozornost způsobená alkoholem, ho zrazovala. Familiérní vztah k personálu a potřeba falešné lidovosti byl nechtěný únik ze světa, do kterého chtěl patřit. Teď nechal na stole dvě stovky, které měly ulehčit personálu jeho situaci. Neuvažoval o tom, zda se číšník rozdělí s kuchařem. Předpokládejme však korektní vztahy a přisuďme každému z nich polovinu. Rak nyní nabral dech, aby se soustředil na cestu do pokoje.

V patře bylo několik pokojů pro hosty a oba, opatrně našlapujíce na modrém koberci, se tady rozešli. Proti schodišti byl pokoj obývaný starší manželskou dvojicí z Německa a hned vedle pokoj Mirny Rounové. Rak se zastavil u dveří a vzal za kliku. Dveře nebyly zamčeny a to mylně chápal jako výzvu. S významně povytaženým obočím chtěl vyslat k Rybovi příslušnou informaci, ten však už byl pryč. Mírně se kymáceje Rak vešel. Pak se už jenom divil.

Vzápětí se divil i Ryba. Bušení na dveře bylo něco, co se statutem hotelu nesouviselo.

„Co blbneš, takovej kravál. Vždyť tady kolem všichni spějí!“

„Na to se vykašli. Ta ženská je pryč.“

„Cože?“

„Slyšel jsi, pitomče. Ven na sebe kalhoty, jdeme to prověřit.“

Vrátili se do pokoje filmové herečky. Byl evidentně zcela prost jakéhokoliv filmového personálu, herečky nevyjímaje.

„Má rozházenou postel, věci ve skříni, kabelka tu není, bude u někoho v pokoji. Nebo s někým odjela, kdo se vracel do Prahy. Nejspíš je někde venku, protože tohle je úplný nesmysl, zmizet a nechat tu vůz a všechny věci.“

Rak vypadal soustředěně. Představa, že by byla u někoho v pokoji a ten někdo není Jakub Rak, ho vyváděla z míry. Opilost z něj spadla. Něco může být na tom, že náhlá překvapení mají vliv na úbytek alkoholu v krvi. V podobných příbězích se přece vytrvale píše, že hrdina před chvílí opilý, pod vlivem překvapující zprávy náhle vystřízlivěl. Zřejmě se v těle zkušeného alkoholika mobilizují jakési náhradní orgány, které vyloučí ze hry ty, které trpí opilostí. V románech určitě, tak proč by to nešlo i v našem případě?

„Kdo se vracel do Prahy? Máš telefonní seznam, zavolej na všechny adresy.“

„Neměli bychom spíš počkat, až se vrátí? Courá se někde venku. Třeba má svoje milostný spády, co můžeš vědět? Nikdo z nás si jí nevšímal a tak šla za lepším. Jistě tu bude nějakej solventní cizinec, znalec filmovýho umění.“ Překvapení nepůsobilo na Rybu tak blahodárně jako na Raka.

„Zeptáme se vrátného, třeba se šla skutečně projít. Třeba zabloudila, taky ji mohl někdo přepadnout. V tom případě by už nešlo o naši věc. Je to dospělá ženská a má vědět, jak se má chovat. Jde se.“

Vrátný byl podroben křížovému výslechu. Byl toho názoru, že jejich starost se zcela neshoduje s jeho starostmi, proto se nesnažil vzpomenout si na herečku, které si samozřejmě všiml, ale s ohledem na svůj věk ji poměrně brzy vypustil z okruhu svého zájmu.

„Je mi líto, pane, myslím, že jsem ji někdy večer viděl, ale teď opravdu nevím, jestli šla ven nebo dovnitř. Bylo to někdy v době večeře.“

„Po večeři s námi seděla v lokále. Jde nám asi tak o osmou nebo devátou hodinu. Vzpomínejte, je to důležité.“

Jak je zvykem v amerických filmech, vysílaných na stanici Nova, jejichž hrdinové byli Rybovi a Rakovi vzorem, vyjmul Rak z kapsy bankovku nezjistitelné hodnoty a držel ji v zavřené dlani tak, aby koukal jenom cípek. Z cípku nemohl vrátný poznat, jak dalece Rakovi na odpovědi záleží. Přesto usoudil, že na odpovědi trvá a jenom odhadoval, jaká by se mu hodila.

„Vím celkem jistě, pane, že pokud jsem tady byl a tady jsem byl celkem pořád, sloužíme s kolegou dvanáctihodinové směny a mně služba končí až po půlnoci, slečna kolem mne neprošla. Myslím tím dobu, kterou jste vymezil. Mohla taky jít na dvůr, ale chodit na dvůr nemají naši hosté ve zvyku. Je tam dost nepořádek, a kdo dbá o svoji autoritu hosta, nechodí po dvoře. Tudy slečna rozhodně nevyšla.“

„Několik našich přátel odešlo kolem osmé. Nešla s nimi?“ naléhal Rak na vrátného.

„Určitě ne.“ Vrátný věděl, že i když o věci nic neví, jeho odpověď musí být vždy rozhodná, protože je mužem na svém místě. „Ženskou ještě poznám, i když se tomu moje stará diví.“ Na moment vypadl z role a Rak si toho s povděkem všiml. Zbytečně si dělají starost, Rounová je už dost dlouho dospělá a musí se umět o sebe postarat sama.

Teď do dveří vpadl Ryba. Zatím co Rak zpovídal vrátného, šel se podívat ven, zda se herečka náhodou nevrací z procházky. S vyvalenýma očima hlásil, že nebudou mít čím odjet.

„Cože? Auto je pryč? Vždyť mám klíče v kapse.“

Všichni vyšli ven. Rak si přitom prohlížel kapsy. Klíče hledal marně.

„Jak to, že sis toho nevšiml, když jsi zamykal vůz té Rounové?“ Dělal dojem, že se začne prát. Auto byla jeho pýcha, auto je doklad úspěšnosti majitele, jeho osobnost se jím zveřejňuje. A teď byl tento doklad v háji.

„Blbost,“ hájil se Ryba způsobem, který odpovídal jeho postavení společníka. „Když jsem šel ven, auto tam stálo. Někdo ho musel ukrást před chvílí. Zrovna než jsme vyšli ven.“

„Co tomu říkáte, pane?“ obrátil se Rak výhružně na vrátného.

„Je mi líto, ale dělat s tím nic nemohu. Kdybyste dal auto na dvůr, nesl by za ně podnik odpovědnost. Takhle?“ pokrčil rameny, „takhle mi může být skutečně jenom líto. Nemohu hlídat celou náves.“ V tom měl pravdu. Sledovat provoz v domě, hlídat telefon, pohyb hostů, číst Zapadlé vlastence a ještě sledovat celou náves? To bylo skutečně nad jeho síly.

„Jistota je v tom, že kdyby chtěla odjet vozem, vzala by si svoje auto.“

Ryba projevil snahu zapudit vliv alkoholu a celkem logicky uvažovat. „Proto tady máme problém, který tě bude stát pěknej balík.“ V tom tvrzení nebyla žádná útěcha, jenom předpověď událostí, které měly následovat.

„Klíče od vozu, které jsem měl v kapse, jsou pryč. Vysvětli mi to, když seš tak chytrej.“

Byla to výzva, která měla ráz řečnické otázky. Vyslovena byla zbytečně, protože Ryba o sobě nic takového, co by Raka opravňovalo takto ho hodnotit, netvrdil.

„Nejsem jasnovidec,“ připustil Ryba dotčeně.

„Jasnovidec nejsi, ale vůl jsi. To je tak na tvé úrovni. Víš vůbec, co v tom voze bylo?“

Rybovi naráz všechno došlo a vůbec nevypadal jako poznáním poznamenaný inteligent.

„Přece jsme měli hned po večeři odjet,“ zaúpěl zdrceně.

„Jo, to jsme měli a tys najednou projevil podezřelou horlivost. To se ti daří, ale vždycky v nepravou chvíli.“

Vrátili se do hotelu. Vrátný jim uvolnil místo u telefonu a oni, přetékajíce starostmi, volali na různá pražská čísla. V nejbližším okolí pak policejní stanici.

Čtenář si zaslouží ještě jednu informaci, a sice proč pánové Ryba a Rak cestovali do Třebušína. Snad jsme už naznačili, že pan Ryba vypadal spíš, s prominutím, jako ňouma než jako myslitel. Bylo mu to vyčítáno, protože bankéř, má-li budit důvěru, má spíš dělat dojem vzdělance než kulturisty. To až jednou, až budou důkladně zajištěni a jejich konta budou vynikat stabilitou, začnou se oba pánové věnovat sportu a budou mít větrem ošlehané tváře. Pan Ryba se zatím spíš pral a teprve potom uvažoval. Jenže tentokrát, před tím, než vyjeli do Třebušína, přišel s nápadem, o kterém lidé Ryby znalí usuzovali, že nemohl být z jeho hlavy.

Stručně řečeno: výrobní podniky v Čechách zatěžoval až k hekání a kvílení daňový systém. Václav Klaus tísnil výrobce příšerně. Když zakladatelé kapitalismu v Čechách nechali rozkrást téměř bilion korun, alespoň zlovolní levičáci to tvrdí, dokazujíce tak, že každý špás něco stojí, musely se peníze odněkud získat. Hádejte odkud. Tak výrobci, těšíce se nadějí, že až překonají dočasné potíže, půjde všechno dál jak slíbeno, platili. Nemocenské pojištění a kdo ví co ještě. Daň z komínů, tak populární ve středověku, se jim zatím vyhýbala, ale nebylo k ní daleko. Za těchto okolností, kdy se milionáři stanete kdo ví kdy, si mnozí lámali hlavu, jakým způsobem si pomoci od šroubu, který je nespravedlivě utahoval. Ryba přišel na řešení: Najděte si v zahraničí spřízněného výrobce, ale stačil by jen obratný jedinec, který vidí, jaké máte starosti, a vyzná se. Vy proto nechte svůj podnik daněmi tísněný zkrachovat. Když ho nikdo nekoupí, kdo by taky kupoval něco, co je prokazatelně na dně, prodejte ho tomu nastrčenému zájemci ze zahraničí. Koupí ho třeba za vaše peníze. Pak dejte podniku ožít a vyvážejte přes Švýcarsko, nejlépe přes Lichtenštejnsko do světa. Lichtenštejnský hrabě je lidumil, bere na dani jenom jedno procento ze zisku. Z miliónu jenom tisíc franků. Uznáte, že proti Klausovým kolika procentům je tohle skutečně povzbudivá operace. Takže Vaduz je blažená sféra. Povzbudivé je i to, že má jenom pět tisíc obyvatel. Čím je jich méně, tím méně je tam zlodějů, řekl si Ryba a byl ochoten nabídnout fiktivnímu majiteli část svého budoucího zisku.

Tento povzbudivý podnět pánové Ryba a Rak spolu s pány B.B. a B. rozpracovávali právě ve chvíli, kdy se Mirna Rounová v horku dne vydala za pamětihodnostmi obce, jak se dozvíme, budeme-li trpěliví.

Table of Contents

PONDĚLÍ

1

2

3

4

5