Sebrané (cesto)spisy 2007-2010 aneb deník začínajícího cestovatele

Aleš Gill

Text © Aleš Gill, 2013

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2013

Konverze do elektronických formátů Lukáš Vik: www.tvorbaeknih.cz

Pár řádků na úvod

Dlouhé předmluvy nemám rád, tak se budu snažit v několika větách vysvětlit, jak tato kniha vznikla. Po návratu z většiny svých dosavadních cest jsem se snažil hodit na papír svůj subjektivní pohled na danou cestu. Tyto zápisky jsem obvykle umisťoval na různé blogy a internetová fóra. Na blozích obvykle končily zápisky z cest, které jsem psal přímo na cestě - na notebooku v motelu či restauraci, nebo, pokud jsem s sebou notebook nebral, po internetových kavárnách. Tomu odpovídá i forma - jde o popisy jednotlivých dní pro mé blízké a známé, aby věděli, kde jsem, co jsem ten den podnikal, a s kým. V případě psaní po kavárnách v cizích zemích jsem psal tak, jak to umožňovala místní klávesnice – tedy obvykle bez diakritiky. Pro zvýšení autenticity (a z vrozené lenosti) jsem tuto formu ponechal. Výsledkem je tento soubor z let 2007 až 2010, opravdu sesbíraný různě z internetu (jsem si téměř jist, že nejméně jeden cestopis se mi najít nepodařilo) a mého archivu; soubor politicky nekorektních zápisků, sepsaných buďto přímo na místě, po cestě zpět v letadle, nebo těsně po příjezdu, obvykle ve vlaku. Mám prostě rád, když se věci hýbou. Na rozdíl od klasických cestopisných knížek, které obvykle popisují památky, přírodu a historii, se zaměřuji na věci spojené s cestou jako takovou. Mé motto zní: I cesta může být cíl. Často proto v jednotlivých kapitolách popisuji věci obvykle opomíjené, nicméně realitu, se kterou se setkává každý, kdo pohrdne luxusem cestovních kanceláří, a pustí se do cesty na vlastní pěst. Obvykle proto vysvětluji, jak jsme nakupovali jízdenky nebo letenky, jak jsme vyjednávali o ceny hotelů či dopravy, jak jsme řešili dopravní nehodu bez znalosti místního jazyka, jak jsme se orientovali v neznámém prostředí a nezřídka i to, jak jsme se ztratili, neboť navigaci obvykle nepoužívám a dobrých map málo navštěvovaných míst je pomálu. Nezapomínám ani na to, kde a co jsme jedli, kde jsme spali, jak funguje místní doprava… Díky všem, co předmluvu dočetli až sem, a teď už můžeme vyrazit. Aleš “Alexx” Gill

Černobyl a Ukrajina

Plán cesty:

8.7. vyrážíme, pojedeme přes noc a 9. ráno dorazíme do Kyjeva. Proletíme hlavní památky a navečer pokračujeme do Slavutiče. Tam se ubytujeme, ráno nás vyzvedne Mitch (náš průvodce) a s ním pojedeme vlakem do zóny. 11. Celý den na cestě, večer dorazíme k Oděse. 12. prohlídka Oděsy, vyrážíme na Kišiněv, profrčíme Podněstřím, prohlídneme si Tiraspol a Kišiněv, někde se ubytujeme, a ráno vyrazíme na Zakarpatí. Povinná zastávka v Koločavě, někde přespat a na sobotu 14. zbyde jenom přejet Slovensko, to je vyzkoušené a nehrozí tam žádná překvapení.

Tak nějak se mi to honilo v hlavě týdny před cestou s nosem v mapě...

Účastníci zájezdu:

Já (Alexx) - plánovač a navigátor

Štěpán - majitel vozu a řidič

Jirka a Tomáš - ti měli vlastní trasu, (Zakarpatí, Lvov, pak kousek s náma, Oděsa...)

Sobota 7.7.7.

Velké svatební šílenství. Jedné z těch stovek svateb jsem se taky účastnil, šel pak pozdě spát, moc jsem toho nenaspal, měl jsem v hlavě guláš a ráno vstávat v šest...

Neděle 8.7. [Karviná-Lvov]

Vstávám. Není to takový problém. Nikdy s tím nemám problém, tím míň když mě žene kupředu cestovní horečka. Rychlá snídaně a za Štěpánem. Sraz byl v sedm u Teska, Štěpán tam fakt byl, i s autem (první kámen padá ze srdce, nemusím na nádraží a studovat jízdní řády do Kyjeva). Rychlý nákup nějakých těch zásob na cestu, benzínu (Natural 95, ať se auto trochu rozšoupne) a vyrážíme. Na tachometru je 205 305, počítá dobře, celkovému číslu se ale věřit nedá, tachoš je chudák z jiného auta.

Na hranici do Polska klasický problém po vstupu do EU - funguje jenom jedna strana hranice a nikdo neví která. Auto před náma očividně zmatkuje, nikde nikdo, tak si říkáme, že ta funkční strana je určitě “ta druhá” - polská. Tož tak na to Štěpán šlápnul a v tom se vyřítila “pistolnice” - tak tady někteří říkají pohraničním “příslušnicím”. A už to bylo, brzdy, couvání, pasy, techničák, zelená karta, otevřít kufr,... Ale za pár minut nás pustila s nenávistnými pohledy a slovy “Si snad myslíte, že jsme tady pro srandu” (taky že jo) dál.

Mapu Polska máme celkem solidní, ale pouštět se po nějakých okreskách nemá moc cenu, navíc tady je to rajón kde to ještě celkem znám a vím, že sjíždět z hlavních cest se moc nevyplácí. Takže směr Bielsko-Biała (cesta se pořád opravuje, snad už patnáct let), Katovice, najíždíme na dálnici směr Krakov, platíme dvakrát po 6,5 Zł mýto a přesně za dvě hodiny jsme zvládli přesun z výchozího bodu Karviná-Tesco do stanice Krakov-Letiště. Odsud už po okresce, pár objížděk rozkopaných mostů (sjezd na provizorní komunikaci, občas i se semaforama), ale je neděle a není provoz, takže se to dá.

Štěpán má v autě (starý Volkswagen Scirocco) výborný imobilizér, pod volantem je pojistná skříňka a v ní i různá relé. Stačí vytáhnout relé od palivové pumpy a s autem nikdo neodjede. No a jak je cesta v Polsku mírně hrbolatá, tak to relé občas povolí a pedál plynu přestane pedálovat. Štěpánovi se to nestalo poprvé, takže (za jízdy) zkušeným hmatem relé opět zasune tak jak má a jede se dál.

U benzínky kdesi mezi Krakovem a ukrajinskou hranicí zastavujem, benzínu je ještě dost, takže vydělat pumpě nedáme, ale děláme si sváču a střídáme se, já beru do ruky volant, Štěpán mapu. Chtěl jsem se k volantu prodrat, dokud je světlo, plán je jet přes noc až do Kyjeva, a to by jeden asi neodřídil. V průběhu cesty jsme vyřešili dilema, které jsem nad mapou studoval tři měsíce - kterým přechodem. Podle mapy je to vrchním (Krakovec) blíž, ale spodním (Medyka) lepší cesta, takže jsme nakonec jeli spodem. Čekání jsme si zpříjemnili opravou relé, které mi cestou taky párkrát vypadlo, výměnou za relé od houkačky. Nemohli jsme sice troubit, ale aspoň se dalo šlapat na plyn, což bylo důležitější.

Kdo někdy jel přes Ukrajinské hranice, tak víte o čem ta písnička je, kdo ne, tak nepochopí. Nejdřív cca 2 hodiny popojíždění v koloně k samotnému přechodu, tam přes Poláky hladký průběh (ani si na ně nepamatuju, jako by tam ani nebyli). Pak nám dal jeden oficír kartičku se čtyřma políčkama, vždycky nám na jedno dali nějakou bumážku a jelo se k dalšímu oficírovi. Ten poslední nás deset minut dupal za to že nemáme vyplněné imigrační kartičky, my jsme vždycky odešli jakože je hledat, někoho jsme se zeptali, ten nás poslal k tomu poslednímu oficírovi, ten nás zase poslal jinam... Nakonec nám je s nepopsatelným výrazem ve tváři dal, my je vyplnili, odbrzdili kolonu za náma... a byli jsme na Ukrajině. Na přechod jsme dorazili 13:20, opustili jsme ho přesně 19:50. Nádhera, hodinu z toho dělá časový posun, ale i tak 5 a půl hodiny... A to se mluví o zpřísňování kontrol na PL/UA hranicích v rámci vstupu do Schengenu. Proč potom na takových H/Hr nebo Slo/Hr hranicích trvá kontrola (počet lidí v autě × 2) vteřin?

Za přechodem měníme nějaká eura (7,25 hr / 1 EUR), kupujeme benzín (4,25 hr), už musí stačit 92 oktanový, ne že by 95 nebyl, ale je o dost dražší (tak 4,6 hr). Pokud máte zájem, k dispozici je i 76 nebo 82 oktan. Dá se sehnat i LPG, ne tak často jako u nás, ale dá. 98 oktan výjimečně, víc už nečekejte. Nadnárodních pump typu Shell, OMV ... je poskrovnu, myslím že jsme viděli tak jednu, dvě.

Hodinku od hranic nás už čeká Lvov. S Jirkou a Tomášem se máme sejít u hlavního vlakového nádraží ve Lvově odhadem kolem sedmé až osmé, což už tedy nestihnem, tak jim píšu, jaká je situace. Lvov je celkem bludiště, doporučuju sehnat si mapu, já jsem za cca 75 Kč koupil něco v Těšíně, posloužila docela dobře. Sice jsme se trochu zamotali, ale nakonec jsme to našli. Tak blbé dlažební kostky u nás nenajdete, auta nám bylo celkem líto. Koleje tak „luxusní“ u nás taky nemáme, tady to vypadalo jako spíš jako jakási ocelová drážka mezi těma kostkama. Jezdily po tom ale ty tramvaje docela svižně, jako všude i naše škodověnky. Nechtělo se nám platit 20 Kč za parkování u nádraží jenom kvůli nástupu a naložení věcí, tak jsme zastavili v protisměru mezi ostrůvkama autobusu, byli z nás očividně nadšení, ale za pár minut jsme byli pryč, tak z toho žádný průser nebyl.

Vyrážíme ze Lvova, mapa nás naštěstí vyvedla ven. Značek je poskrovnu, orientujeme se podle kolejí, slunce nad obzorem a tvaru křižovatek. Kdo by si pomyslel že nás to potká za pár dní znova...

Naštěstí jsme se ze Lvova vymotali ještě za světla. Pak se ale začalo celkem rychle stmívat, cesta směrem na Rivne nic moc, pořád samý “remont”, objížďky, hrozný až strašný povrch v místě remontů (asfalt sedřený na šutry a hlínu, hrozné díry které je třeba objíždět, v tom kamiony svítí v protisměru. Nedá se jet potmě, nemáme na to koule. Sjíždíme na vedlejší cestu, z ní na polní, jedem dvě stě metrů a zakempíme. Je tma (cca 23:00), stan se stavět nechce, spíme na polní cestě u auta. Snad nepojede traktor...

Pondělí 9.7. [Lvov-Slavutič]

4:00 budíček, relativně vyspaní vyrážíme, ať jsme z pole dřív, než dorazí první kombajny. Najíždíme zpátky na remontcestu Lviv-Rivne, ta je naštěstí prakticky prázdná, trochu se lepší, občas je čtyřproudovka. O půl šesté nás čeká první setkání s DAI (něco jako děržavna automobilna inspekcija). Obvykle mají, nevím jak to vyjádřit česky, poláci tomu říkají “posterunek”, takovou úřadovnu u cesty, označenou modrou značkou stejnou jako u nás parkoviště nebo nemocnice, s nápisem DAI (v azbuce) a sníženou rychlostí. Někdy stojí ale i mimo, většinou ale nedaleko. Řidiči v protisměru spolehlivě blikají, my jsme blikali taky. Takže teda první setkání proběhlo nejhůř ze všech (celkem byly tři), pas řidiče, techničák, zelená karta. Pak si daičik něco mrmlal, něco po nás chtěl, my jsme mu říkali, že nerozumíme, on zas něco chtěl, my zas nevěděli co, tak vrátil papíry a jelo se dál. Těžko říct jestli chtěl úplatek nebo mu něco fakt vadilo, ale další dvě setkání s daičikama už byly naprosto standardní (pas řidiče, techničák, zelená karta), jeden nám ještě popřál něco jako dobrou cestu. Přesto jsme pro jistotu vozili celou dobu v kastlíku jednu plechovku plzně a jednu budvaru.

Za Rivne začíná ukrajinská dálnice, což v tomhle úseku je sice neuvěřitelně široká, za to strašně dobitá cesta. Představte si D1 po Ladovské zimě, pak dvě tři další podobné zimy, mezitím krupobití, roj meteoritů a dvě morové rány. Mezitím žádné opravy. Tak teď možná trochu tušíte, jak ta cesta vypadá. Průměrná okreska nejnižší třídy mezi Horníma Houžvičkama a Dolním Příkopem, široká dvacet metrů. Těžko říct, prostě tankodrom. Dírám se dá vyhýbat, ale jen těm velkým. Malým to nemá smysl. Naštěstí se v průběhu cesty čím blíž ke Kyjevu ta cesta lepší, před ním je to už standardní dálnice. Pod pojem standardní dálnice si na Ukrajině lze představit velmi širokou, velmi kvalitní dálnici, s tím že na cestě jsou autobusové zastávky, vede přímo dědinama (nečekejte žádné viadukty) takže i přechody pro chodce (většinou omezení na 100, někdy 80). Kolik je vlastně maximální povolená rychlost na dálnici se nám zjistit nepodařilo. Na tom nejhorším úseku jezdili místní borci 100-110, my tak 80-90 s jazykem na vestě a smrtí v očích. Další specifikum 90% ukrajinských dálnic - nejsou mimoúrovňové křižovatky. Takže když chcete odbočit vpravo, není to problém. Pokud chcete odbočit vlevo, musíte odbočku přejet, po pár stech metrech je odbočovací pruh vlevo, tím se otočíte přes dělící pás do protisměru, vrátíte se oněch pár set metrů, a odbočíte doprava. Zdá se to šílené, ale při minimálním provozu, jaký na dálnicích panuje, to funguje docela dobře. Celkem nás překvapil obchvat města Žitomir, dálnice vede přímo do něho, ale nový obchvat se odklání a vede vlevo (severně) kolem města. Po cca 20 km se napojíte zpět na dálnici, ale ne ve směru na Kyjev, kterým celou dobu jedete, ale směrem do Žitomiru do města. Takže povinně všechna auta, která jedou Lvov (Rivne) - Kyjev, musí absolvovat přejezd do protisměru popsaný výše. Často taky uvidíte značky podobné našemu “Zákazu otáčení”, prostě taková šipka do protisměru s nápisem města. Celou cestu do Oděsy nás tak provázely značky “Kyjev zpátky”. Ale to už trochu předbíhám.

9:15, na tachometru 206 313, tj. první tisícovka v zádech, zastavujeme cca 100 km před Kyjevem u benzínky, dáváme si obligátní kafíčko z automatu (snad u každé pumpy kde je víc než pokladna), na bankovky 1 nebo 2 hr, kafe stojí obvykle 1,5 hr, takže tam občas necháte nějaký kredit pro dalšího. Ten ale musí přijít rychle, protože jinak nevyužitá půlhřivna propadá. Kupujeme výborný atlas Ukrajiny, pokud se tam chystáte tak zastavujte na každé benzínce, dokud ho nebudou mít. 1:500t, úplně na místní poměry stačí. Je sice rusky (názvy všech dědin na tabulích u cesty jsou ukrajinsky, čili v atlase je napsané Rovno, na cedulích Rivne, atp.) což ale tak nevadí, většinou ten začátek vypadá stejně a liší se to jenom koncovkou, maximálně pár samohláskama. A5 (trošku větší), červený, nápis “Ukrajina 1:500 000”, obrázek auta, a nápis “atlas avtomobilnych dorog”, nakladatelství Kartografija. Kvalitní desky, žádný šmejd. Měli tam i kroužkovou vazbu, ale tenhle mám teď aspoň jako suvenýr v knihovně. Za 24,5 hr výborná koupě. Obsahuje i základní orientační plány 55 měst a rejstřík měst.

No a zhruba za hodinku jsme v Kyjevě. Je velký. Oproti “venkovu” je tady neuvěřitelný provoz. Hlavní bulvár z centra na západ má tak 10 km, jedeme to tak hodinu, ale mapa v atlase nás vede spolehlivě do centra, a to je tam Kyjev na dvoustraně v měřítku 1:100t. Hned jak to jde Jirka kupuje pořádný plán města.

Nemáme odvahu parkovat jen tak někde na ulici, a když vidíme šipky na kryté parkoviště, tak tam jedem ať to stojí, co to stojí. Asi nejdražší parkoviště v celém Kyjevě, 20 hr / hodinu, celkem jsme pak platili 90 hr. Zloději.

Jdeme se trochu podívat po centru, moc z toho nemáme, jsme už celkem utahaní, Jirka nás vodí podle průvodce po různých kostelích. Super je metro, pražáci si budou připadat jako doma (tři trasy, v centru trojúhelník). Je ale hodně hluboko, jednou jsem se v půlce eskalátoru rozhodl vytáhnout z batohu nějaký pirožek, snědl jsem ho a ještě nebyl konec. Kdesi za rohem u “Zlatých vrat” jsme našli výbornou stylovou hospůdku, částečně “self-service”, dali jsme si tam výbornou pizzu, sice dost drahou, tak 100-120 Kč, nevím už přesně, ale na to, že to bylo v centru Kyjeva a ta Pizza mohla mít půl metru v průměru, to stálo za to. Pro mě první ukrajinské pivo, už nevím, co to bylo za značku, ale potěšilo v tom horku. Za dvacku v centru města, co by jeden nechtěl. Jirka s Tomášem byli předtím na Zakarpatí, tam prý stálo polovinu. No jo, hlavní město. Ještě rychle procházíme Kresčatyk a Náměstí Nezávislosti, žádná demonstrace se nekoná, tak šup do metra a zpátky k autu. Pozn. pro návštěvníky Kyjeva - pokud chcete někomu poslat pohled a někde na nějaký natrefíte, kupte ho, i kdyby na něm měl být malovaný kostelík. Jiný už nejspíš neseženete, to se stalo i mě - ani v suvenýrech, ani v trafice. Nikde neměli pohledy.

Vyrážíme na východ, zastavujeme ve městě Brovary (spíš takové předměstí Kyjeva), zastavujeme u jakéhosi HyperSuperMega marketu (na místní poměry celkem velký, trochu větší Tesco nebo Globus), na který vedly ukazatele už snad z centra Kyjeva. Na střídačku si jdeme nakoupit něco k jídlu na večer a hlavně na zítra.

Vyrážíme, dálnice na Černichiv je jiné kafe, jsou tady občas i mimoúrovňové křitovatky, sjíždíme na Slavutič a za chvilku jsme před hotelem. Snažím se dovolat Mitchovi, což se mi celkem dlouho nedaří, nakonec to vyjde, když zjistíme, že musíme volat +380### místo +80###. Mají tam v bývalém SSSR nějaký divný systém, všude uvidíte ty předvolby +80, ale je prostě třeba tam přidat trojku, tak s tím příště počítejte. Nakonec se povedlo dovolat, Mitch za čtvrt hodiny přišel, nebyl moc “zhovorčivý”, zařídil nám v hotelu ubytování (on to nebyl až takový problém, protože ten hotel ač se nezdá je dost velký, odhaduju tak 100 pokojů, a obsazené - podle hluku z těch okolních a lidí co jsme potkávali na chodbě - byly tak tři.

Ubytujeme se a jdeme se trochu porozhlídnout po “Gorodu atomščikov v.2”. Centrum města tvoří náměstí, na které snad nevede žádná cesta pro auta, je to prostě vydlážděná louka a kolem ní baráky, chodníky, je to divné. Možná že tam je to normální, ale divné. Vůbec tam prakticky nebyl žádný provoz. Kolem náměstí pár normálních městských budov jako škola, nějaký zavřený kulturák, hospody, obchod (celkem solidní, otevřený snad do půlnoci, děláme další nákupy, sýry (měli i čokoládový sýr a sýr s obrázkem psa), salámy, pečivo na zítra, nějaké pití. Omladina nesedí v hospodách, ale na lavičkách na a v okolí náměstí s lahváčema. My jako západní turisti jdeme posedět do hospody, ale máme strach se rozšoupnout, v šest musíme vstávat, v sedm je sraz z Mitchem. Trochu nás obtěžuje jeden rus, ptá se jestli mluvíme anglicky a když mu řekneme, že jo, tak on na to že umí jenom rusky. Je trochu připitý, ale není agresivní. Ptá se co tady chceme, tak mu něco nabulíkujeme, nevíme, jak tady reagujou na ten zvláštní druh turistiky, u nás by se to asi nazývalo “povodňová”. Takže dva pivka, Černichiv, není špatné, ale máme po tom nějakého motáka.

Úterý 10.7. - Den D [Černobyl, Pripjať]

Probouzíme se do slunného dne. Víme, že půjdeme daleko pěšky, navíc si máme vzít dlouhé kalhoty, dlouhé rukávy a něco na hlavu, Mitch říkal, že předevčírem pršelo, a baráky prosakují, tak aby nám něco nekapalo přímo na kůži. Myslím si, že to preventivně říká všem. Máme dilema co si s sebou vzít a co ne, co má smysl tahat - víme že bude pořádné horko jako dny předtím. Nakonec bereme do dvojice jeden batoh s dvoulitrovou vodou. (Doporučuju kupovat opravdu vodu, ať už gazovanou nebo negazovanou, ale ne minerálku. Ta když zteplá tak se skoro nedá pít. Mimochodem, minerálky jsou pouze neslazené.) Mitch opravdu přichází, padá další balvan ze srdce a vyrážíme přes dvorky mezi panelákama na nádraží. Není to daleko, jsme tam za pár minut. Před nádražím je taková malá tržnice, Mitch kupuje vodu, my pro jistotu taky, takže máme 3,5 litru na dva lidi, což se ve finále ukáže celkem málo.

Mitch nám hledá místo ve vlaku, každý tady má své stabilní místo a tak to není zrovna jednoduché. Lidi se na nás dívají dost podivně, ale co. Vlak se rozjíždí, přistavuje v nějaké zastávce, kde přistoupí další lidi, a pak už se rozjíždí přes běloruské území směrem k elektrárně. Někde jsem četl, že když stavěli Slavutič, tuhle trať, vymýšleli veškerá bezpečnostní opatření a zóny, tak mysleli prakticky na všechno. Akorát ne na to, že by se mohl rozpadnout Sovětský Svaz. A tak se jede přes Bělorusko. Klasická peážní trať, nikde se nazastavuje. Taky není kde, všude jsou samé močály a bažiny, dost nehostinný kraj. Najednou se po levé straně vynoří rozestavěné chladící věže, snad pro pátý a šestý, možná pro sedmý a osmý blok, později “komín” - podle toho jsme si jistí, že jsme tam, kde jsme.

Přijíždíme na nádraží přímo v elektrárně, vypadá to tady trochu jako v metru ve špičce, všichni se vyhrnou ven z vlaku a téměř běží, všichni stejným směrem, do útrob elektrárny. Po několika stech metrech je kontrola, místní mají nějaké ty průkazky, my musíme ukázat pasy a Mitch povolení.

Přicházíme na místní autobusové nádražíčko, stojí tady několik autobusů, my jenom sledujeme Mitche. Nasedáme. Zase má každý své stabilní místo, asi už roky. Jirku s Tomášem vyhazujou nějaké ženské. Nakonec všichni sedíme a jedeme. Ne daleko, několik zastávek, k vnějšímu okraji elektrárny. Tam vystupujeme a vydáváme se na puťák do Pripjaťi. Cesta je dobrá, jezdí po ní postarší náklaďáky se znakem radiace na přední masce. Kolem cesty jsou normálně značky (hlavní, tvar křižovatky), vypadají celkem nově. Přecházíme přes trať, začíná veřejné osvětlení (teda ne že by svítilo, žárovky už tam obvykle nejsou) a to je neklamný důkaz toho, že jsme blízko.

Před námi vidíme další hlídku, u “vchodu” do města. Zase pasy, povolení a můžeme dál. Procházíme hlavní třídou, na jednom z domů je stále tabulka, něco jako “bulvár Lenina”. Původně široká třída, dva proudy v každém směru, oddělené širokým pruhem zeleně, po krajích taky zeleň a teprve pak domy. Teď? Tunel pro jedno auto, druhý směr není vidět, víme o něm jenom proto, že tudy projíždějí výše zmíněná nákladní auta. Domy po straně cesty? Skoro nejsou vidět. “Pruh zeleně” se za 21 let proměnil na pruh lesa. Pralesa. Přicházíme na námestí, na několika domech vidíme vtipně umístěnou reklamu na Prypiat.com.

První zastávka, nejvyšší budova ve městě, má snad šestnáct pater. Asi výpadek elektřiny, výtah nejezdí ;-), takže po schodech. V několika patrech se zastavujeme a procházíme byty. Klasický český panelák. Je tu bordel jak tady někteří dobráci po havárii rabovali. Věřím, že televize a rádia (neviděli jsme ani jednu/jedno), dosud někde po Ukrajině hrajou. Asi září trochu víc než ostatní. Ale co, radiace přece není vidět. V jedenáctém patře, hned kousek od výtahu, nacházíme klavír. Loni prý ještě hrál, teď je ticho. První věc, které jsem se ve městě dotknul. Vycházíme až na střechu. Jak tady pršelo, je tam bazén. Odtokové kanálky zanesl čas. Namočit boty si nechceme, takže máme dost omezený prostor pohybu. V dálce vidíme radar, údajně na ochranu elektrárny, ale bůh ví, na co je doopravdy. Vidíme a fotíme i elektrárnu, ale je mírný opar tak z těch fotek moc není. Dole pod náma vidíme náměstí, střechy domů. Ulice moc vidět nejsou, jsou strašně zarostlé. Jdeme dolů a procházíme školku. Klasika, kdo se o problematiku zajímá, tak zná z fotek - panenky bez hlaviček, hlavičky bez panenek, hračky, dětské knížky, postýlky, botičky. Celkem depresivní. Ve škole to samé ve větším provedení, třídy, tělocvična. Listuju jedním slabikářem, je v hodně dobrém stavu. Všude učebnice, nástěnky k N-tému sjezdu strany. Našli jsme i jednu místnost, kompletně pokrytou v pořádné vrstvě protichemickýma maskama. V den evakuace prý bylo cvičení. Jak se chránit proti radiaci ale ve městě nikdo nevěděl. Škola musela být podle mého odhadu tak pro 1500-2000 dětí.

Dále přicházíme k bazénu, ten prý fungoval nejdýl, všude jsou položené nějaké speciální povrchy, něco jako linoleum, ve kterých se nedrží radiace a dají se snadno omývat. V bazénu, stejně jako různě jinde po městě, vidíme více nebo méně zdařené grafiti. Mitch se vyzná, zná i některé autory. My jsme žádné umělecké ambice neměli, takže pokračujeme dál.

Vracíme se k náměstí, procházíme obchod, na svou dobu opravdu velký, zhruba jako dnešní Billy nebo Alberty u nás. Přicházíme ke kulturnímu domu, všude jsou megaportréty ukrajinských pohlavárů, sem tam nějaký ten Lenin se svým “Učiťsja...” Moc se mi tady nelíbí, fakt tady v několika místech kape voda. Za kulturákem je “Lunapark”, tři kolotoče, z toho známé ruské kolo a autodrom. Autodromem prorůstá okolní buš, ale ruské kolo vypadá jako nové. Stojí na asfaltu dost daleko od stromů, takže se do něj příroda ještě nepustila. Někde jsem četl, že je to nejfotografovanější ruské kolo na světě. (To určitě, když si ho vyfotí tak tři lidi denně, a v Prátru nebo v Londýně tisíce).

Tady naše výprava po městě končí. Jestli se sem vypravím někdy příště, tak určitě v zimě, kdy příroda trochu ustoupí, bude víc vidět budovy. Chtěl bych vidět např. stadión, na to ale není čas, musíme zpátky. Kolem jedné hodiny přicházíme přímo k sarkofágu čtvrtého bloku. Kolem něho je několik vrstev zdí a plotů s ostnatým a žiletkovým drátem. U plotu je “Visitors center”. Míjíme se s jinou skupinkou. Vevnitř se dozvídáme zajímavé informace o současném stavu sarkofágu a prostorů pod ním, v místnosti je velký model aktuálního stavu budovy čtvrtého bloku, kolem dokola vlajky států, které přispěly na likvidaci černobylských škod. Jsou tady zastoupeny snad všechny evropské státy, česká vlajka ale chybí.

Už máme celkem hlad a žízeň, vodou šetříme, doufáme, že oběd bude formou “sněz (a vypij) co můžeš”. Není. Tohle není kantýna pro stabilní zaměstnance, ta je prý o hodně lepší, ale pro krátkodobé pracovníky a takové živly, jako jsme my. Nějaká polévka s chlebem, kuře s rýží, sklenice limonády (poctivé, z rosekaných citrónů) a nějaký pirožek. Před vstupem do kantýny musíme poprvé projít detekčním zařízením, všichni máme zelenou. Mitch vidí, že se nám nedostává vody, tak nám někde sehnal další lahev, takže už máme dost. Ptal jsem se ho, jestli si můžeme nabrat vodu na WC u kantýny. Stejně jako vždycky na podobné otázky, odpověděl něco věc stylu “I would not do that”, nebo “I think it is not safe”. Tak jsme se radši jenom trochu umyli. Mitch u uběda sebral nějaký chleba navíc, který se za chvilku zužitkoval na mostě přes jakýsi chladící kanál, původně pro chlazení prvního až čtvrtého bloku. Pod mostem jsou ryby, mezi nimi tak čtyři nebo pět obrovských sumců, kteří jsou tady (sem se to přirovnání moc nehodí), kteří jsou tady už od Černobylu. Přežívají tady v radioaktivní vodě už jednadvacet let, žili tady asi už i dlouho předtím. Vzhledem k tomu, že je tady “turisti” i místní zaměstnanci pravidelně krmí, budou žít dál - žádné přirozené nepřátele nemají, a nejbližší rybář je odsud dobrých třicet kilometrů daleko.

Odsud se místním minibusem vydáváme k budově pro pátý a šestý blok. Všude jsou stále jeřáby, stavba už ale pokračovat nikdy nebude. Nedaleko je i budova, ve které je ke shlédnutí nedostavěný pátý reaktor, údajně jedna ze tří částí, které se měly na místě dát dohromady.

Pokračujeme minibusem kolem rozestavěných chladících věží, už jsem je zmiňoval, podobných jako u každé druhé české atomové nebo tepelné elektrárny, do Černobylu, do města. Tam toho moc k vidění není, několik ulic, větší ruch vozidel, obchod, restaurace už zase fungují, je tady odhadem tak 200 obyvatel. Vidíme kostel, místní prý tvrdí, že on ani zahrada kolem nebyla zasažena radiací (asi boží zásah). Navštívíme “muzeum” techniky použité při sanačních pracech, je to už jen několik vozidel, která jsou natřená, vypadají podezřele nově. Ostatní, z kdysi velkého hřbitova techniky, který můžete vidět na fotografiích různě na webu, prý byly zlikvidovány (rozřezány, zakopány, zavezeny). Na hlavní ulici je socha Lenina, fotíme a jedeme zpátky do elektrárny.

Tam asi půl hodiny čekáme ve vlaku, až nás někdo vyhodí ze sedadla, že tam jezdí vždycky, to se nám nakonec nestalo. Dopíjíme poslední kapky vody a vyrážíme na skoro hodinovou cestu vlakem zpátky do Slavutiče. Večer zajdeme zase na pivko do hospůdky (Oboloň, výborné, asi nejlepší co jsme pili), tentokrát ho podpoříme i nějakým místním aditivem, dozvídáme se některé místní speciality, jako že v Bělorusku jsou levnější auta, ale když si je chce ukrajinec dovézt domů, tak mu je celníci často zabaví (Lukašenkovi do sbírky?). Že nejchudší část Ukrajiny je právě podél západní hranice, tj. okolí Rivne, Lvova a Zakarpatí. Že pivo Slavutič, které jsme si chtěli dát (pak jsem si koupil litrovku v Kyjevě ve stánku), se nedělá tady ale někde 500 km daleko. Že v zóně pořád pracuje 3000 (!) lidí, původně za plného provozu 5000. Co tam všichni dělají? Někteří nic, prostě je zaměstávají už 21 let od havárie, práce pro ně není. Hodně lidí, z různých zahraničních firem, pracuje na různých projektech. Co si představit pod projektem to nikdo moc neví nebo o tom nechce mluvit. Za Pripjaťí je velký skleník, je vidět z toho šestnáctipatrového domu, prý tam dělají nějaké pokusy na rostlinách zasažených radiací, ale bůh ví... Mitch taky pracuje na nějakém projektu, prý pro nějakou francouzskou firmu, o co přesně jde, se s námi nepodělil.

Středa 11.8. [Slavutič-Ljubaševka]

Ráno trochu dospáváme deficit, a 8:20 vyrážíme zpátky do Kyjeva. Na radu Mitche parkujeme na kraji města u zastávky metra “Lisova” (rusky “Lesnaya”), kde na stojánce platíme 5 hr za celý den. Za pár korun kupujeme na ulici ve stánku pirožky (balené!) a nějaké ovoce a jedeme do centra.

Pět zastávek metrem (jedna jízda vyjde na 50 kopjejek), pak kousek pěšky, a jsme u Pečerské Lávry - obrovského kostelně-klášterního komplexu, řekl bych, že velikostně srovnatelného s pražským hradem. Procházíme pár kostelíků, dlouhou jeskyní (u vchodu koupit svíčku!), je dost úzká, pořád se tam motají mniši a upozorňujou že se nesmí fotit, mluvit nahlas, kolem cestiček jsou prosklené rakve s nějakýma popama, no na náboženství mě moc neužije, místní fanatici nadšeně líbali každou jednu rakev a řekl bych že jich tam bylo kolem stovky. Svíčky nesmí kapat, takže je musíte držet mezi prsty v otevřené dlani, aby, kdyby náhodou svíčka kápla, tak na ruku. Nic moc příjemného. Jsme rádi, že jsme venku, nic pro klaustrofobiky, často není cesty zpět (dav za vámi), ani vpřed (líbání rakví, tunely jsou úzké).

Hned vedle, pravděpodobně ještě za Stalina, postavili monumentální památník hrdinům velké vlastenecké války (nevím přesně, jak se to jmenuje, ale je to obrovské, komplex různých soch, panoramat, asi chtěli, aby to bylo větší než kostelíkov vedle, viz výše). Pořád se nám do cesty pletou takové dvě sympatické slečny (asi dvojčata), vypadá to, že je sledujeme a i ony si toho všimly, protože jsme chtěli, ať nás vyfotí, úplně na začátku před Lávrou. Měly holčiny stejnou cestu jako my, tak jsme je asi 4 krát potkali.

Scházíme z kopce dolů k Dněpru, přes most jedeme metrem a vyrážíme do Hydroparku. Ostrov uprostře Dněpru s krásnýma plážema dokola a Lunaparkem uprostřed - kolotoče, hluk, všechno předražené... Okoupali jsme se (Dněpr je překvapivě čistý, a ač se nezdá, i když široký je dost, je v něm dost silný proud), dali pivko a jeli metrem dál pro auto.

Vyrážíme na Oděsu, víme, že to asi po světle nestihneme, ale nevadí, cca 150 km před Oděsou jsou po trase dálnice dva autokempy (alespoň podle našeho autoatlasu), takže stanovujeme cíl dojet aspoň tam.

V Kyjevě je trochu zácpa, navíc máme nějakou drobnější poruchu na autě, už přesně nevím, co to bylo, nějaká prkotina, Štěpán to hbitě opravil a jelo se dál. Opravovat auto před rozkopanou křižovatkou, v místě, kdy se tři pruhy sbíhají kvůli rekonstrukci tramvajových kolejí do jednoho zrovna nebyla sranda, hlavně když ukrajinský národní sport je troubení, ale co se dalo dělat. Ale oprava je hotova, jedeme dál. Sem by se hodila malá odbočka o jízdních pruzích. Občas se stává, že nejsou nakreslené, pak se jezdí tak aby se na cestu vešlo co nejvíc aut vedle sebe. Když nakreslené jsou a je zácpa, platí předchozí pravidlo. Pět aut ve třech pruzích není nic neobvyklého.

Najíždíme na dálnici do Oděsy, nic nás nemůže rozházet. Snad teda jednou, když se provoz na dálnici zastaví a lidi začínají předjíždět středním dělícím pásem (svodidla, betony nebo křoví dělící protisměr nejsou obvyklé, častěji pruh pár metrů trávy, nebo i asfalt). Tak tam jedeme taky, někteří místní borci to hasí i protisměrem. Je tam taková lepší havárka, no stane se, my jsme jednou taky měli namále. Za světla jsme dojeli do dědiny (Krivoje Ozero) kde měl být první z kempů v mapě. Na mapě je vedle kempu i autoservis, ten jsme našli a ptali se místních na kemp. Dlouho nevěděli, co po nich chceme, když jsem jim v mapě ukázal červený symbol stanu a říkal u toho střídavě “Krasnyj” a “Kemp” tak mě pochopili a řekli, že tady žádný není, ale že ten další, v městečku “Ljubaševka” existuje. Tak jsme dojeli do Ljubaševky, tam samozřejmě taky nic, jenom motel. Chtěli po nás 30 hr za osobu za standard, 40 hr za ljuks. Že jsme byli zrovna trochu bez hotovosti v místní měně, tak jsme je odmítli a jeli hledat vhodné pole. Trochu jsme zajeli od dálnice, vjeli na polní cestu, už skoro nebylo vidět pod kola, tak jsme si udělali provizorní kemp, Jirka s Tomášem rozbili stan, udělali gulášek, vytáhli jsme nějaké zásoby alkoholických nápojů, pojedli něco teplého do žaludku a šli jsme spát. Mezitím kolem projel nějaký místní motorkář se sajdkárou, čekali jsme, co bude, ale byl v klidu, pozdravil, my jeho taky, za hodinu jel zpátky, zase jsme mu zamávali a všechno bylo v pohodě.

Čtvrtek 12.7. [Ljubaševka-Galati]

6:30 Vyrážíme do Oděsy, 150 km nás nemůže rozházet, zastavujeme klasicky na benzínce na nějakou tu kávu a pečivo, a jedeme dál. Jak se blížíme k Oděse tak nám pomalu začíná docházet benzín, máme málo hřiven (plán byl měnit až v Oděse) a najít tady nějakou benzínku, kde se dá platit kartou, je dost nadlidský výkon. U čtvrté, přímo ve městě, mají ony slavné nálepky Visa a Mastercard, pro jistotu se ještě ptám, jestli berou karty a odpověď je kladná. Bereme plnou, stav tachometru je 207 448, necelých 2150 km od startu. Při placení mi pumpař ukazuje lístek s tím, že karta byla odmítnuta, zkouším druhou, to samé. (Později jsem v bance zjišťoval, kde byla chyba, jednoznačně - mezi židlí a stolem, pumpař to prostě neuměl). Tak se ptám, kde můžu vyměnit peníze, nejdřív ukazoval někam vlevo, pak vpravo, pak se zeptal, jaké mám, já že dolary, pumpařovi se rozsvítila očka a dal nám docela výhodný kurz. Takže máme po problému, teď druhý, zaparkovat někde v centru. Oděsa může mít tak milión obyvatel, takže něco jako Praha u moře. Prakticky jediné směrovky, které tam jsou, vedou směr Kyjev. Jakmile sjedete z hlavní cesty, tak přestanou i ty. Cestou do centra jsme pěkně bloudili, řídili jsme se podle podle slunce a tak trochu orientačním smyslem.

Trvalo nám to celkem dlouho, nakonec jsme zaparkovali v naprosto nejlepším místě, hned nad Potěmkinovými schody. Tam jsme se rozloučili s Jirkou a Tomášem a vydali se po svých do centra. Po schodech dolů do přístavu, pak kousek kolem něho. Potřebovali jsme koupit nějakou mapu města, což nebyl tak jednoduchý úkol jak by se mohlo zdát. Obešli jsme několik obchodů, papírnictví, trafik a dokonce dvě knihkupectví, až ... až jsme narazili na Jirku s Tomášem, hledající jedno konkrétní knihkupectví, které jim bylo doporučeno. Svět je malý, potřebovali nějakou mapu Oděsy a okolí. Mapy tam opravdu měli, takže jsme nakoupili a zase se rozešli.

Oděsy jsme měli dost, chtěli jsme se jet okoupat. I s mapou nám to trvalo hodnou chvilku, než jsme se vymotali, většinou stylem “pořád rovně a až to nepůjde tak doprava”, protože na nárožích sice občas cedule s názvy ulic jsou, ale často zarostlé nějakým stromem, rezavé, nebo jsme je prostě přehlídli nebo nestihli za jízdy rozluštit, protože je nějaký vtipálek napsal nějakým okrasným písemem. Nakonec se nám podařilo najet na nějakou hlavní cestu, kde už byly směrovky na letiště, a to jsme věděli, že máme vyhráno. Pořád směrem na Ovidiopol nebo Belgorod Dněstrovskij, akorát v Iličevsku (tam jsme se vůbec neměli dostat, ale asi jsme někde špatně odbočili) jsme se nějak zamotali, nebyla tam v celém městě jediná směrovka, takže oprášit ruštinu a před každou křitovatkou “Zdrávstvujtě, pažalsta, kudá Ovidiopol... spasiba”.

Nakonec jsme se dostali na cestu, kterou jsme chtěli, a v místě zvaném “Zatoka” jsme našli kemp (je i v mapě), kde jsme se konečně zašli okoupat do Černého moře. Pozorný čtenář si jistě všiml, že jsme se odchýlili od plánu cesty uvedeného na začátku - zjistili jsme, že naše “zelená karta” v Moldávii neplatí. Co se dá dělat, místo Moldávie pojedeme přes Rumunsko. Co čert nechtěl, po rozpadu SSSR hlavní cesta z Oděsy do rumunského Galati vede několikrát přes Moldávii, takže jsme to museli vzít dost brutálníma “zkratkama” po okreskách. Ptali jsme se asi dvakrát, jestli existuje hraniční přechod mezi touhle částí Ukrajiny a Rumunskem, a vždycky jsme dostali kladnou odpověď.

A tak navečer přijíždíme do městečka Reni, kde se onen záhadný přechod nachází (celou hranici UA/RO tvoří Dunaj), nabíráme benzín až po okraj. Přijíždíme k Ukrajinské straně (19:15), žádný problém, za pár minut jsme pryč a po pár stech metrech nás čeká ... Moldavská hranice. V mapě to jen tak nevyčtete, na viamichelin.com a google maps to není poznat, na různých webech se píše o přechodu Reni/Galati. Co se dá dělat, při nejhorším budeme muset Moldávii nějak objet. Všechno ale probíhá v pohodě, před náma se vyřádili na nějakém rusovi, který jel očividně do Bulharska nebo někam dolů s manželkou a dětma na dovolenou, ale neseděl mu VIN s techničákem (aspoň tak jsme to pochopili). Nám vlezli párkrát orientačně do kufru, prošli pasy, techničák, zelenou kartu sice do ruky vzali, ale asi se do ní nedívali, protože to by bylo horší. Pořád se nás ptali, odkud jedeme, kam jedeme, vtipkovali o pasu pro plyšového psa na zadním okně, o naší, teda spíš mojí ruštině, já jsem jim rozumněl to co oni chtěli (to co nechtěli říkali radši rumunsky, teda pardon, moldavsky). Pak to přišlo, s pasama do jakéhosi kanclíku, kde milá paní chtěla 5 EUR. Potřeboval jsem se zbavit nějakých hřiven, tak jsem si řekl, že to zkusím. Zeptal jsem se, jestli můžu platit hřivnama, prý že není problém, tak jsem vytáhl svazek drobných bankovek, co mi zůstaly, a ptal jsem se kolik. Pistolnice zkušeným pohybem přebrala peníze, řekla, že je to OK a poslala nás s pasama ven. My jsme se nezmohli na slovo, jenom jsme tiše nadávali, protože v tom svazku mohlo být dobrých 120 hřiven, tj. skoro 20 EUR. Když už jsme si řekli OK, za blbost se platí, tak nás zahnali do dalšího okýnka, kde se platilo 4 EUR za jakousi pofiderní ekologicou daň, a pak do třetího, kde jsme zaplatili 5 EUR za silniční daň. Všechno samozřejmě bez “rachunku” a bez “bumažky”. Asi po hodině jsme byli volní a na Moldavském území. Asi po třech stech metrech je odbočka do centrální Moldávie, a po dalších dvoustech metrech rovně hraniční přechod MD/RO. Tady to sice bylo zadarmo, zato to trvalo neskutečně dlouho. Ale dobrá věc se podařila, 23:10 opouštíme divoký východ a jsme rádi, že jsme doma, v EU.

Tady přichází zásadní problém, jediné co víme, že za přechodem je Galati, přístavní město velké jako Ostrava, a dál už ukrajinská mapa nesahá. První co jsme chtěli, bylo najít si teplé pole a někde se vyspat. Nebylo to tak jednoduché, protože od hranice k městu vede prakticky pořád jakýsi betonový koridor, pořád tam jsou nějaké značky “Matrica/Vignette”, něco podobného jako když vjedete do Maďarska (posléze jsem - až doma - zjistil, že ta známka musí být i na normálních cestách, aspoň jsem to tak pochopil). Tak jsme někde uprostřed Galati, značení už je lepší, bohužel nemáme mapu, tak se řídíme směrem na Bukurešť, snad nás to nějak vyvede. Taky že vyvedlo, a tak na první odbočce sjíždíme na nějakou polní cestu, je dost široká, tak to tady zalamujeme, Štěpán jako vždycky v autě, já na karimatce venku ve spacáku.

Pátek 13.7. [Galati-Nyiregyháza]

Někde před čtvrtou mě vzbudil povoz, který kolem nás projížděl, tak jsem se otočil a spal dál. Za chvilku projel další, říkám si, že to byl ten samý, jenom jel zpátky. No a když projel třetí, tak už jsem toho měl dost, protože ten vozka měl s sebou smečku psů a to už jsem si nepřipadal moc pohodlně. Ve třičtvrtě na pět jsem vzbudil Štěpána a v pět jsme vyrazili dál. V městě Braila na benzínce (myslím že OMV) se nám podařilo, sice draho ale přece, kartou koupit mapu Rumunska a hned nám bylo veseleji. Jedeme, dokud není provoz, směr Buzau po nějaké okresce, nebyla špatná, dalo se, jenom pořád samé dědiny.

Z Buzau pokračujeme okreskou do Ploiesti, kde vidíme Carrefour a to nám nedá, zastavili jsme počkali než otevřou, a šli si nakoupit zásoby jídla na cestu, vyměnit nějaké peníze (nové Lei (RON), moc pěkné peníze, celkem originální), a jedeme dál. Pak už prakticky bez zastávky, kromě nejnutnějších potřeb, nákupu benzínu a svačin přes Brašov, Targu Mures, Cluj-Napocu, do Oradei.

Tam je hraniční přechod, v rámci unie vše probíhá hladce, akorát jsme tam působili jako exoti - přestože fungovaly (podle semaforů) dvě budky, jedna “All passports” a jedna “EU passports”, všichni (i rumuni, maďaři a němci) stáli v “All”, my jsme jeli profesionálně do “EU”. Takže jsme v “EU” pruhu byli jediní, dívali se na nás trochu divně, prohlíželi naše občanky trochu nedůvěřivě (musí si zvykat, kluci maďarský), proklepali nám auto z venku i zevnitř, jesti nemáme “ucpané dutiny”, a jelo se dál, celá sranda za 10 minut. Balada.

Na poli už se mi spát nechce, takže hned jak se setmí, začnem hledat motel, světlo se musí využít. Na první benzínce kupujeme mapu Maďarska, karty už tady fungují spolehlivě, nic není problém, cesty jsou kvalitní, všude plno značek... připadáme si zase blíž k domovu. Stanovili jsme si cíl projet Debrecín ještě dneska, taky že jo, pohrdáme několika motely, říkáme si “až vyjedeme z města”. Co čert nechtěl, žádný motel hodně dlouho v dohledu, tma jak v ... jeskyni, nakonec se nám před městem Nyíregyháza podaří jeden najít, jsme rádi že jsme rádi, za 23 EUR dvoulůžkový pokoj, trochu si chlapec přisadil na kurzu, ale co, forinty nemáme a měnit není kde, cena nám přijde i tak férová. Máme dvě postele, sprchu, dáme po pivku a usínáme.

Sobota 14.7. [Nyiregyháza-Karviná]

Ráno se probouzím a jdu se trochu projít po dědině, Štěpán toho už toho měl včera očividně dost, řídil od pěti od rána s pár přestávkama do deseti večer. Dvakrát za sebou jsme spali na poli a vstávali brzo, tak ho do osmi nechám vyspat, snídáme, ve tři čtvrtě na devět, na tachometru 208 706 (3 400 km v zádech), vyrážíme okreskama přes Tokaj do Košic. Přejíždíme hranice, zastavujeme na první benzínce, lepíme dálniční známku, dáváme kávičku a pokračujeme na Košice. Provoz minimální, takže cesta ubíhá rychle - Prešov, kousek po nové dálnici, přes tunel Branisko, Poprad, zase kousek po dálnici kolem Liptovského Mikuláše, někde u Martina obědváme a kolem třetí dorážíme do Karviné. Na tachometru 209 203, ani se mi nechce věřit že jsme od rána ujeli 500 km. Provoz byl nízký, cesty dobré.

Celkem jsme teda ujeli 3 898 km, původní plán byl 3 500, něco jsme si asi zajeli, přes to rumunsko to bylo taky cosi dál. Štěpán se vrací do Ústí n/L, takže to má ještě dalšího půl dne cesty a dalších cca 400 km.

Jihovýchodní Evropou

Úvod

Puvodne jsem nechtel nic psat, ale vcerejsi nuceny pobyt na katowickem letisti me tak nejak donutil. [Odehrává se v průběhu července 2008, psáno různě po kavárnách primárně pro web fanoušků cestování, letadel, letišť a lítání.]

1. kapitola

Scheduled dep. z KTW - 18:50

Kamos me hodil na letiste, byl houby provoz a zadne neocekavane udalosti, takze jsme tam dorazili asi 16:50. Na tabuli koukam zpozdeni 2:35 ... no nazdar, tak to snad nejak budu muset prezit. No jenomze pak parkrat sprchlo a na tabuli se objevil depart 22:10. No slava. Tak nejak se ovsem rozbourilo nebicko, letadlo kterym jsem mel letet priletelo z Glasgow s dalsim skluzem (a to jsem mel stesti, protoze letadlo z Coventry divertovalo do Krakova a let do Bristolu tim padem canceled).

No nakonec se pocasi umoudrilo, vsichni byli jakoze hura, boardujeme, jedeme na drahu, rozpalime pod kotlem, brzdime, “przerwany start”...

Takze asi takhle, pilot hlasil neco ve smyslu, ze letadlo je na h***o (neco s nizkym vykonem motoru), takze jsme vsici remcali, ale safety first, o tom zadna, prijeli jsme k terminalu, vyskakali do autobusu s tim, ze nas odvezou zpatky na terminal a tam budem cekat na nahradni letadlo, ktere zrovna stalo opodal (asi jsem mel predeslat, ze slo o WizzAir). V busu jsme cekali tak ctvrt hodiny, nez nam rekli, ze na terminal nepojedem, ze letadlo se povedlo rychle pripravit, bagly prelozit, a tim padem muzeme odjet. Letusak rikal, jak mel nacvicene, ze se jedna o beznou situaci a beznou proceduru a takove ty kecy, ale na dotazy nervoznich koupaku jim (jednotlive, ne na cele letadlo, resp. pozdeji bus), rikal ze se mu to jeste nikdy nestalo.

No kazdopadne nas busik dovezl k novemu eru, rozjeli jsme se, odlepili od runwaye, potlesk, pak jsem hodinu spal, ping, “za nekolik minut budeme pristavat”, “cabin crew blablabla” ciste pristani, potlesk, ctyri deset mistniho casu jsme na terminalu. Chudaci koupaci co leteli zpatky, meli letet neco po devate mistniho casu, takze uz tam nejspis stepovali od sesti a odlet v pet rano. Ve finale fajn, usetril jsem dvacet ecek za hotel, pro zacinajiciho leteckeho nadsence zajimava zkusenost, dve hodiny jsem se koukal po terminalech a po mistni dedince Sarafovo (jinak taky zvano Beverly Hills Burgasu, nejhorsi dira na bulharskem pobrezi kde jsem kdy byl), a jel jsem do Burgasu a posleze do Sozopolu ale to uz sem tak nejak nepatri. Ted se na chvilku odmlcim a budu dal informovat o mych presunech do Istanbulu, Troje, Sofie, Skopje, Pristiny a Tirany po zemi, a nasledne letadlem na FCO.

2. kapitola

Tak asi by bylo nacase zase neco pripsat. Dorazil jsem do Pristiny, tak se pokusim shrnout zajimave zazitky se zamerenim na dopravu, tentokrat tak trochu pozemni. Jeden den kdy bylo horsi pocasi jsme udelali kolecko z bulharska do Edirne a zpatky pres recko, kdo by se tam chtel vydat nekde z pobrezi, tak at nejezdi cestou Carevo-M.Tarnovo, ale pres Burgas. Je tam mnohem lepsi cesta. V Edirnu jsou hezke mesity. V patek rano do Istanbulu, to je klasika, tam neni moc o cem psat, v sobotu pak trajektem do Troje (Gelibolu-Lapseki), Troja me mile prekvapila, cekal jsem par sutru a hnusneho kone pro turisty, ale neni to az tak strasne... No zpet trajektem Canakkale-Eceabat, oba stoji 23 YTL za auto, lidi v aute se neplati. Cesty v turecku rozhodne lepsi nez v Bulharsku, dalnice stoji za to, mytne je relativne nizke, co se ale neda rict o cenach benzinu, ktery stoji 3-3,5 YTL (1 YTL = cca 13 Kc, you do the math). Hranicni prechod u Svilengradu je, stejne mi to asi vypipaji, ale napisu to - nahovno. 4 hodiny... ale zdrzujou to spis bulhari nez turci. Kdesi o pul treti dneska rano jsme dorazili do Sofie, rychle prespani a o pul desate (vstaval jsem ale uz v sedm, hodinu jsem sel mestem na nadrazi, mel jsem strach ze pred odjezdem uz nebudou listky) busiskem do Skopje a hned dal do Pristiny. Kosovo mi zatim pripada hezci, ciststi, vubec tak nejak better (aspon to, co jsem videl dneska z busu a tri ctyri kilometry pesky po meste z autobusaku na hotel) nez treba Makedonie (Skopje nevyjimaje) nebo i Bulharsko (Sofii a pobrezi vyjimaje). No kazdopadne zitra se chystam na otocku podivat do Kosovske Mitrovice a vecer pres noc busem dal do Tirany. Cesty v Makedonii ako tako, dalnice tam opravdu existuji , cesty v Kosovu zatim taky OK, vypadovka z Pristiny na jih se rozsiruje na tri pruhy v kazdem smeru, zatim je jenom jeden stary.

Sorry za zmateny chod myslenek, musim se jit asi vyspat...

3. kapitola

Tak jsem se byl podivat v Kosovske Mitrovici, je to tam docela huste, dost vyrazny rozdil mezi albanskou a srbskou casti. Srbska vypada jako kazde tuctove socialisticke panelakoviste, hodne dobite, albanska relativne solidni normalni mesto. Na zachod na autobusaku ale radsi nechodte (btw. nedavno jsem nekde zehral na stare zachody v Praze na hlavaku, tak to je porad jeste slaby odvar). Jinak doprava (busy) solidni, cena za necelou hodinku cesty z Pristiny je 1.5. V severni srbske casti se plati dinarama, jestli berou eura jsem nezkousel, ale je to mozne.

Ceny muzu shrnout, jestli by to nekoho zajimalo:

0,5l voda - 0.15E-0.20E v obchode, na ulici neco malo vic

0,5l coca/pepsi whatever - kolem 0,5E

pivo Peja (male flasove) v restauraci na hlavni pesi zone v Pr. 1,5E

zakusek v Grand hotelu ***** - 1E

caj tamtez - 0.8E

ubytovani (Velania Guest House) - dvojluzak pro jednoho 15E (bez zachodu)

bus Pristina-Tirana 21E

Bus Skopje-Pristina 320 Mak. denaru (asi 5E)

pecivo zhruba stejne jako vsude jinde v byvale Jugoslavii a Bulharsku, kolem 0,5E za kus

Kebab v restauraci (na talir) pet valecku, obloha, chleba, Sprite - 1,5

zachody 0,2-0,3E (cena ne vzdy odpovida kvalite, v tom Grandu to taky nebylo na *****)

Internet - 0,5E-1E/h

pohled - 0,5E

poslani pohledu (na poste) - 0,5E

CD/DVD (mistni muzika, nebo filmy) - 1-3E //nejak to nerozlisujou

MC (fakt tim myslim magnetofonovou kazetu) - 1E

Kosovo rozhodne doporucuju navstivit, anglicky se tady clovek domluvi o hodne lip nez v Bulharsku, tam (a skoro vsude jinde kolem) se da ale zase pouzit panslovanske esperanto, coz bych tady nezkousel, krome toho severu Mitrovice. Kdybych mel vic casu, tak bych chtel urcite videt Prizren a Peje, tak snad priste. Za 50 minut mi jede bus, tak musim ficet na autobusak.

Zadne blbosti jako viza nebo poplatky na hranicich se neplati.

4. kapitola

Toz jsem po trinacti hodinach v autobusu dorazil do Tirany. Cesta celkem v pohode, tak nejak prerusovane jsem se i vyspal. Nejhorsi usek cesty je zhruba padesat km od hranicniho prechodu smerem na Skadar, to je sotolina, nejaky remont asi, zbytek je strasne uzka, ale asfaltka (sry pokud to neni uplne presne, ale jednim okem jsem sledoval cestu, a druhym spal). Od Skadaru dobra cesta, pred Tiranou dalnice. V Tirane je dost problem sehnat netovou kavarnu, hledal jsem vic nez dve hodiny (a prosel pri tom cele centrum, tak uz prakticky nemam co delat), nakonec jsem teda nasel. Smenaren a bankomatu je hodne, mesto vypada celkem solidne, nasel jsem i autobusak a nadrazi (vedle sebe, asi 500 m od centralniho namesti), busy na letiste taky nastesti nejsou mytus, jezdi od muzea kazdou celou hodinu, pul hodiny na letiste, takze zitra v devet sbohem Tirano. Ceny jsou zhruba stejne jako v Kosovu nebo v Makedonii, cili relativne nizke. Ve smenarne se za euro dostane neco pres 120 leku, cili leky/5 mi vychazi na koruny, takze se to dobre pocita. Net v kavarne stovku na hodinu, pullitrova pepsi v mistni obdobe mekace sto pade, male hranole 80. Mapa mesta 500-800, mam vytistenou z netu, sice absolutne neodpovidaji nazvy ulic, ale to mi staci. No nic, jdu si prohlidnout muzeum, ubytovat se a odpoledne si jedu zaplavat do Drace, vlak stoji 70 leku, zpatecni 110 jestli jsem to pochopil spravne, anglicke napisy tady skoro nejsou, narozdil od Pristiny.

5. kapitola

Tak sedim v kavarne pred odjezdem na tiranske letiste, zbyva nejaky cas, tak sem nacmaram neco z minuleho dne.

Cekani na vlak do Drace jsem si kratil u sklenky piva Norga s jednim prazakem, ktery byl jeste s dalsima na ceste po Cerne Hore, Albanii, Makedonii meli jeste pred sebou, tak jsme vymenovali nejake ty historky a zkusenosti.

Cestou vlakem do Drace (Durres) jsem konecne videl bunkry a to teda ne zrovna malo. Nekde stoji osamocene v poli, jinde je lidi pouzivaji jako zahradni domek na naradi nebo tak nejak. Vlak neni zrovna urceny pro turisty, je levnejsi a pomalejsi nez bus, takze jim jezdi hlavne mistni. Jel ale celkem prazdny, akorat na posledni zastavce na predmesti Drace nastoupila vetsi skupina spoluobcanu romske narodnosti, kteri pak z Drace pokracovali nekam dal. Drac je vcelku moderni mesto, kdyz to trochu prezenu tak mi nejvic pripominal Split - relativne velke i ciste mesto, rimske pamatky (napr. amfiteatr), velky pristav (napr. i trajekty do Bari) a na jizni casti kilometry a kilometry hotelu a plazi. Pisek je strasne jemny, lidi je moc, nic pro me, okoupat a pryc. Cestou k plazi jsem zjistil, ze ona zastavka na predmesti je prave nedaleko plaze, takze si rikam ze zpatky pojedu z ni. Vlak jede z dracskeho “hlavaku” do tirany o pul seste, na zastavce jsem o par minut driv, kolem trictvrte na sest se lidi zacnou zvedat, projede lokomotiva (CKD Praha, jako vsechny co jsem videl), tak si zase sedaji... v sest jsem to nevydrzel a sel po ceste podel koleji na hlavak, kde sice taky cekali lidi, proste vlak z Tirany nedorazil, takze nic do Tirany ani odjet nemuze . Tak me ta sranda stala 40 Leku za neprojety zpatecni listek, toz jsem jel za stovku busem. To se celkem ukazalo jako vyhra, bus byl prakticky plny (vsicni sedeli, nikdo nestal), vedle me jeden typicky skipetar, typek co pracuje v Curychu ale ma domy v Pristine a Tirane, tak jsem z neho trictvrte hodiny lamanou nemcinou lamal ruzne informace, on byl rad, ze taky potkal turistu ze zapadu ktery ma zajem o balkanskou otazku, tak jsme probrali vsechno mozne od rozdelene Mitrovice az po Putinovu ropu. Tvrdil mi borec sice, ze Tirana ma milion obyvatel, wiki rika 600k, neverim ani jednomu, mam z ni pocit jako z polovicniho Brna, nebo ze se stavi dalnice z Pristiny do Tirany a ze pak to bude autem za dve a pul, busem za tri hodiny, za dva roky pry bude hotova, no uvidime.

Vecer jsem si zasel do restaurace “Republika” na hlavnim bulvaru, maji tam fajn menu v albanstine, tak jsem si vybral tak trochu nahodne “neco kackavall” a hranolky, v nadeji ze to bude smazeny syr, no nebyl, byly to kousky syra normalne nakrajene v pevnem to skupenstvi. Cili s hranolkama i s pivem to bylo takove strasne suche, no co, zitra si dam v italii nejake spagety. Jako aperitiv jsem si dal za 50 leku (10 kc) velkou stamprli mistniho konaku, byl dobry, ale kdyby byl studeny tak by byl asi lepsi. No kazdopadne jsem ho z domova zvykly na ledacos tak jemne ochutnal a pak jsem ho prevratil, borec cisnik se mezitim sotva stihl otocit a tak vytrestil oci ze uz je sklenice prazdna...

No cela sranda vysla s pivem na 430, dostal borec (prevazne z nadbytku leku v penezence a male moznosti je utratit) 500 a chvilku mu trvalo nez pochopil ze tech ctrnact korun je tuzer.

Jeste pred tou veceri jsem obehl centrum a fotil z ruky takove ty stmivaci fotky nasvicenych budov a bulvaru, tak jsem zvedavy co z toho bude (prosim jednu tichou modlitbu za obrazovy stabilizator canon).

Vecer jsem jeste pokecal s typkem, co se mnou byl na dvouluzaku na hostelu, holandan, cestoval vlakem do dubrovniku a pak busama Mostar, Sarajevo, Podgorica, Kotor, Bar, Ulcinj, Skadar, Tirana, dneska jede do Drace a odtud lodi do Bari, a pak chtel jet vlem pres Milano domu. Pekna streka.

No nic, mam hodinu do odjezdu busu na letiste a musim jeste nekde splasit neco k snidani, tak uz budu asi koncit. BelleAir neceka.

6. kapitola

Sry za delsi pauzu, ale mel jsem ted na reseni kupu jinych veci nez psat nejaky blog. Kazdopadne:

Letiste v Tirane malicke, ale nove, rozsiruje se soucasny stav je jeden terminal, dvanact check-inu a ctyri brany. Ale pekne. No byla tam asi cela flotila Belleairu, sem tam nejake jine letadlo, nic moc k videni. Do Rima Baecko, ruske napisy, osmdesata leta. Svacina byla uzasna, kelimek vody. Rim preskocim, tam si predstavu udelate sami, do centra vlakem na ostiense a dal metrem. Pujcili jsme si auto, nebyla to zadna lace, chtel borec 850e zalohu kartou, coz jsem na zadne karte, ktera by se mu libila nemel, tak jsem musel platit extra pojisteni 15e ... no dokupy 69 euro za rozhrkaneho fiata punto. Vesuv, Pompeje, tam po dalnici, zpatky pres Neapol a po cestach necestach, zastavka na koupani, a po Via Appia, pres Castel Gandolfo zpatky do Rima. Suma sumarum skoro 600 km.

Sranda byla cestou zpatky na FCO, busem z Termini, jeli jsme ctyri, ptali jsme se na tickets, ridic nas poslal sednout, pak nas odveiizl na letiste, vysadil, mavnul rukou, sednul do busu, slapl na to a odjel. For free, good price, isn’t it.

Poprve jsem letel z poradneho letiste, tak jsem pul hodiny hledal terminal, nekde jsem koupil jakysi kus peciva hnusny plneny nejakym jinym hnusnym kremem, za 2,2e. Pulku jsem stejne vyhodil a bylo mi blbe...

Letadlo krasne, bombardak crj 900, servis (air one) na urovni csa, pohodicka, asi nejlepsi muj let.

Ve Vidni klasika, 90 procent lidi CATem za 9e na mitte, ja pekne S-bahnem az na praterstern za 3. Logika...

Tam jsem ale asi hodinu hledal zastavku Student Agency, coz jsem ve finale i nasel, busem, vlakem, brno, ostrava, bohumin a dome. Home sweet home. Sobota vecer.

Table of Contents

Pár řádků na úvod

Černobyl a Ukrajina

Jihovýchodní Evropou