Hubený nás nedostanou

Jak mě vyhodili z mateřské školky

Jak zalichotit tlusté ženě

O jazzu a ženách

Věčně nespokojení

Past na Ježíška

Když se hraje srdcem

Přestaňte kouřit!

Odjištěné plavky a zkažený start

Jak jsem se dostával do zpěvu

Olympijské okamžiky

Specialista

Špínou k čistotě

Zavřeni v ulitě z jedniček a nul

Píseň pro jehličkovou tiskárnu

Boj o peřinu

Několikero rad osamocenému muži aneb jak vésti domácnost

Audiovizuální blaho

Drážní faux pas

Pan Studnička

Jak to děláme

Jak jsem dělal uklízečku

Historické momenty

Jak jsem byl poslancem

Jak na matematiku

Mikuláš, čert a hříšníci

Proč neplatily volby

Jak jsem chodil s erotomankou

Proč je zbytečné chodit do tanečních

Večer zas nic nedávají

Poštovní peripetie

Všeliké historky hudebnické

Hubený nás nedostanou!

Klub špatné poezie

Jak jsem si nechal vyrobit úraz

Apollo XIII

Rudý Tramín a napařené knedle

Jak jsem maturoval

Proč jsem šel studovat češtinu

Kdy sis naposledy vytřepal jinak?

S šedým vlkem v orlím hnízdě

Rodinná diplomacie

Jak jsem dával kondice

Kašpárek v psychiatrické léčebně

Jak jsem dělal cíl

Jak jsem letěl balónem

Spletenec sousedských vztahů aneb v paneláku

Jak jsem zcela zbytečně překonal hřebíky

Jak jsem prchal z Chotěboře

Kam s ním?

Můj první trek

Čeřínek

Jihlava

Vlak

Jaselské humoresky

Na zkušenou do světa

Šatlava

Sousedské panoptikum

Pan Pivoňka

Kontrolka, anebo tlačítko?

Jak zalichotit zrající ženě

Válka s mravenci

Večerkářské intermezzo

Jaký pán, takový kotel

Území nikoho

Epilog

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

HUBENÝ NÁS NEDOSTANOU

Richard Skolek

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2009 by Richard Skolek

Copyright© 2009 Cover by Jan Bohuslav

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-71-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-72-3 (ePUB)

Věnováno paní profesorce Aleně Odehnalové – za cenné rady, za podporu a za odvahu.

Hubený nás nedostanou

Jak mě vyhodili z mateřské školky

Začalo to jako u každého jiného dítěte. Jednou jsem prostě přišel do školky. Paní vychovatelky si mne prohlédly, shledaly, že jsem poněkud neduživý, ale velmi klidný, a po krátké instruktáži o chodu výchovného zařízení jsem byl odeslán na pískoviště za ostatními. Již tam jsem zažil první šok.

Nevybyl na mě totiž kyblíček; formičky byly rovněž rozebrány. Snažil jsem se uplácat bábovičku i bez vhodného vybavení, ale žel bohu to nikam nevedlo. Pokoušel jsem se s ostatními dětmi vyjednávat. Nabídl jsem dokonce i svůj tehdejší trumf, dvacetiminutovou přednášku o vzniku černých děr, avšak mí infantilní soukmenovci se nezdáli tématem příliš zaujati. Jelikož jsem od přírody pacifista, pochopil jsem, že bábovičku si dnes nepostavím.

Při obědě došlo k dalšímu excesu. Posadili mne ke stolečku s jistým milým chlapcem jménem Láďa, který bohužel neuměl dvě zásadní věci: držet lžičku a kapesník. Asistovaly mu proto dvě milé paní, jedna se ho snažila nakrmit a druhá mu utírala nos, aby mu sopel nekapal do polévky. Zvláště té druhé se moc nedařilo.

Když jsme dojedli, nahnali nás jako stádo dobytka do malé přeplněné místnosti. Zřejmě se předpokládalo, že si lehneme na připravené postýlky a chvilku si zdřímneme. Moje lože bylo ovšem jaksi rozklížené. Šel jsem za paní vychovatelkou a zpravil jsem ji o tristním stavu lehátka. Pravila, že když jsem takový remcal, mám jít pomoct do kuchyně s nádobím.

Odpoledne jsme se vydali na hromadný výlet. V plánu byla návštěva starého bystrckého hřbitova, kde jsem zamlada strašně rád zašlapával ploštice. A jak jsem tak zašlapával a zašlapával, udělalo se mi nějak nevolno a zmodral jsem. Paní vychovatelky věděly, že na tom se zdravím nejsem nijak slavně, tak vzaly celou školku zpátky. Láďa sice reptal, protože zašlapávání ploštic ovládal výjimečně dobře, ale nebylo na vybranou.

Další den bylo ještě hůř. Ráno mi divá Bára postavila bábovičku na hlavě a ukrutný Pepíček se mě pokusil zahrabat do písku, při obědě Láďa nasmrkal i do mojí polévky, postýlka se pode mnou rozpadla a na výletě jsem znovu zmodral.

Navečer si mě zavolala paní ředitelka a pravila: „Zítra už nechoď, vyřiď mamince, ať si tě nechá doma.“

A tak mě vyhodili z mateřské školky…

Jak zalichotit tlusté ženě

Skoupíme všechny dostupné knihy o baroku, vystříháme z nich obrázky a vylepíme jimi záchod. Potom pozveme tlustou ženu na návštěvu. Otevřeme láhev červeného vína a naléváme jí tak dlouho, až odejde na záchod. Po jejím příchodu okamžitě vycítíme, jak je polichocena.

(Marian Palla: Jak zalichotit tlusté ženě)

Původně jsem si tuto historku chtěl nechat pro sebe, ovšem Marian Palla a jeho kniha, z níž pochází výše uvedený citát, mě přesvědčil, že literatura má sloužit i ke sdělování velkých trapasů. Jelikož je můj život v podstatě jeden velký trapas, došel jsem po zralé úvaze k názoru, že již nemám co ztratit.

Dříve bych na takovou zoufalou akci nikdy ani nepomyslel, neboť k tomu nebyl důvod. Ale naše životy se ubírají různými cestami a ne vždy si můžeme vybrat, po které budeme kráčet. Tak se stalo, že jsem se při svém samostatném životě v Brně začal cítit sám. Zoufale a nekonečně sám. Měl jsem sice doma své květinky, fialku Louisu, vánoční hvězdu Thelmu a uschlou zeleň blíže neurčeného druhu Persefonu, ale ani ty mi nedokázaly přinést radost.

Nastalou situaci jsem se po mnoha nezdarech rozhodl řešit radikálně – přes internetovou seznamku. Za jiných okolností by mě od tohoto kroku odradilo množství předsudků proti tomuto druhu navazování vztahů. Takto jsem však byl příjemně překvapen. Téměř každý inzerát si totiž podala „suprová holčí“, „roztomilá kočička“ nebo „pohodová kost pro týpka, kterýmu nevadí pár kilo navíc“. S každou se dalo dělat spoustu věcí a skoro každá byla modelka. Všechny měly poměrně jasnou představu o věku ideálního partnera i o stavu jeho bankovního konta. A všechny bez výjimky hledaly tu pravou a jedinou lásku, která se ve zdrojovém kódu stránek dá odhalit tak osudově snadno.

Zde musím podotknout, že jsem se již při pouhém pohledu na stránku „Seznamka“ cítil provinile. Postupně jsem ovšem svůj strach z čehosi neznámého překonával. Jak šel čas, na jeden inzerát jsem dokázal i odpovědět.

Fotografie vytypované slečny byly značně rozmazané; pokaždé to byl nepříliš dobře zaostřený detail obličeje. Dále bylo napsáno, že je „malinká a plnoštíhlá“. Jelikož mi přišlo hříšné přebírat příliš dlouho, nepohrdl jsem touto poněkud nešťastnou kombinací. Popsaný způsob jejího trávení volného času mě totiž přesvědčil, že bychom mohli mít mnoho společného.

Již při následné konverzaci na internetovém chatu se mi kdesi vzadu v hlavě ozval pud sebezáchovy; nedokázal jsem ovšem ten pocit přesně popsat a nevěděl jsem, co je špatně. Slečna odpovídala sice poněkud drze, ale přesto mile a inteligentně. Jedinou zvláštností byla její otevřeně propagovaná averze vůči jeptiškám a kostelům. Měli jsme trochu problémy s domluvou setkání; ačkoliv bydlela v centru Brna, neznala tam žádný orientační bod. Nakonec jsme se ovšem dohodli.

V onen osudný den jsem byl lehce rozechvěn. Klidně přiznám, že jsem již v té chvíli začal považovat celý seznamovací manévr za chybu. Jenže teď už z toho nešlo se ctí vycouvat. Navíc jsem zároveň se strachem cítil i zvláštní zvědavost.

Dostavil jsem se na místo určení. Měl jsem ještě několik minut; bez přílišného zájmu jsem se rozhlédl kolem. Skupinky mladých lidí debatujících o nějakých problémech; dva muži zahloubaní do pracovního rozhovoru; jeden spěchající stařík s horečnatým výrazem; jedna neuvěřitelně rozměrná dáma okolo padesátky.

Jak čas plynul, doba schůzky se přiblížila, nastala a minula; nikdo se neobjevil. Lidé chodili sem a tam bez valného zájmu. Znovu jsem se pečlivě rozhlédl kolem sebe. Skupinky jiných mladých lidí; dva muži na svém místě; několik babiček s vnoučaty; neuvěřitelně rozměrná dáma okolo padesátky.

Právě když jsem se chystal odejít domů, přišla mi rozhněvaná SMSka, kde vězím. Odvětil jsem, že vězím tam, kde jsme se měli sejít. Vzápětí na mě olbřímí padesátnice zamávala mobilem. Otřesen tímto hrůzným zjištěním jsem zůstal stát jako přikovaný a v duchu se rozhodoval, na kterou stranu mám utíkat. Kredenciózní dáma ovšem neváhala a přivalila se ke mně. Než jsem se zmohl na nějakou obranu, zavěsila se do mě a vykročila se mnou vstříc Lužánkám.

Zcela šokován jsem si prohlížel onen kolos, který mne vlekl po brněnských ulicích. Ledničková madame byla o hlavu vyšší než já a v šířce jsem jí jednoznačně nemohl konkurovat. Rovněž konverzace se velmi rychle změnila v monolog. Spížová lady mne totiž ihned informovala, že ona má

vždycky pravdu, a že nesnáší ty, kdo to nechápou. Jelikož jsem si chtěl zachovat zdraví, pochopil jsem to okamžitě.

Snažil jsem se někam schovat, nějak se zneviditelnit, protože představa, že by mě někdo viděl v této společnosti… taková představa mne jednoduše děsila. Jenže co teď? Sevření bylo ocelové a jakékoliv vyjednávání nemožné. Dostal jsem se ke slovu jenom na „Ano!“ a „Ne!“; odpověděl-li jsem špatně, almara zrychlila tempo.

Cestou jsem se dozvěděl, že jsem „slaďoučkej zajíček“ a „rybízek“, že by se se mnou daly podniknout „věci“, dále mám „strašný uši“, ale „malý chirurgický zákrok“ by mohl pomoci. Chvilka zklamání přišla, když kredenc zjistil, že nemám „voheň“. Rozčarování se vzápětí prohloubilo, protože se ukázalo, že nejsem notorický pijan ani příznivce tvrdých drog. Každý normální člověk se přece občas musí „zchlastat jako prase“, aby ze sebe smyl „bordel toho blbýho života“. No, tady se asi neshodneme.

V setmělém parku jsme kráčeli po neosvětlené pěšince a nad hlavou nám svítil tu noc krásně viditelný měsíc, zahalen do lehce snového oparu. Jindy bych to považoval za nanejvýš romantický večer; nyní bohužel na situaci nic romantického nebylo. Vzpomněl jsem si na jeden starý mýtus o tom, že když je krásně vidět měsíc, vycházejí z lesů vlci a loví lidi. Bohužel, na můj doprovod by si pravděpodobně žádný vlk netroufl.

V poslední části naší společné pouti se lednička konečně trochu zadýchala a poskytla tak prostor pro mé dotazy. Vyslovil jsem nahlas palčivou otázku ohledně věku. Podle údajů v profilu totiž mělo být spíži teprve sedmnáct let. Jaké bylo mé překvapení, když jsem se dozvěděl, že spíži skutečně je sedmnáct let.

Vzápětí nastalo trapné ticho. Lednička stále nemohla popadnout dech a já, ač vycvičen z tanečních ve skládání nesmyslných poklon a dýchavičných komplimentů, jsem mlčel. Ať jsem se snažil sebevíc, nebyl jsem schopen připadnout na nic, co by nevyznělo buď zcela falešně a nepravdivě, nebo nepříjemně sarkasticky. Je to skutečně téměř filozofická otázka: jak zalichotit tlusté ženě? Pochvalte její duši, zněla by jistě odpověď klasika. Jenže rád bych viděl klasika v mé situaci. Snad ani Oldřich Nový by si neporadil. Na jeho „Zavřete oči, odcházím,“ jsem si bohužel nevzpomněl.

A pak přišlo to nejtěžší. Za ponurého mlčení jsme došli zpět na místo setkání. Kredenc, kterému evidentně dech došel na několik let dopředu, se k ničemu neměl. Viděl jsem, že musím nějakou řeč pronést sám. Začal jsem obvyklými frázemi a vyslovil několik opotřebovaných společenských klišé. Posléze jsem chtěl ledničce taktně vysvětlit, že patrně nebudu její typ. Jenže ona si můj proslov vyložila asi trochu jinak a náhle znovu převzala iniciativu. Natáhla se ke mně, snad aby mě políbila; ještě dnes mám z onoho večera několik šedivých vlasů. Na poslední chvíli jsem stihl ucuknout a předstírat záchvat kašle. Spíž pravila, že „takovýho stydlivku“ by jí byl čert dlužen. Byl jsem velmi rád, že to vidí takto. Než jsem však stačil prchnout, kredenc mi pověděl, že potkáme-li se někdy znovu, bude to znamení osudu a budeme se muset vzít.

Poučen událostmi již nepátrám v internetových seznamkách. Když jdu ven, pozorně se rozhlížím kolem sebe; jednak proto, abych nepřehlédl štěstí, až půjde kolem, jednak proto, abych se vyhýbal všem spížím, kredencům a lednicím. Děkuji vám, pane Pallo. Život nahlížený Vašima očima je skutečně o mnoho veselejší.

O jazzu a ženách

Když jsem se jednou ve velmi pozdních nočních hodinách vracel z rande, náhle mi hlavou bleskla zvláštní myšlenka. To odpoledne jsem se jako každé jiné nořil do rozbouřených a zrádných vod jazzové improvizace a ačkoliv by se mohlo zdát, že ženy a jazz nemají příliš mnoho společného, opak je pravdou – inu, posuďte sami.

U obojího může odradit, když si člověk-začátečník vybere příliš obtížný kus – přehnaná ctižádost je totiž nepřítelem úspěchu, především pak u nezkušených. Je třeba se do celé záležitosti zasvěcovat pozvolna a zbytečně nespěchat. Navíc, určitou dobu trvá samotné katalogizování nepřeberného množství druhů, které se v daném oboru vyskytují, přičemž ke každému je záhodno přistupovat odlišně. Platí rovněž, že každý kus je do jisté míry unikát a naučené finty, osvědčené v dobách minulých, mohou náhle a bez varování selhat. Hráč musí být přizpůsobivý a měnit své postupy v závislosti na aktuálních potřebách.

Na první pohled je jazz o složitých akordech a na ženu se musí hrát stejně. Nemusíte se ovšem obávat, skutečnost je trochu jiná a nepozorným očím skrytá, tento mýtus vztahových poradců a hudebních teoretiků tedy můžete pustit z hlavy. Nebudete tomu věřit, ale čím jednodušší melodie, tím lépe – u obojího. Teprve po pár dnech či týdnech tréninku je radno zkoušet i komplexnější manévry. Znovu platí, že rozumný muž se nikam bezhlavě nežene a dovolí si více až tehdy, když je se svým nástrojem hlouběji spřízněn.

Při vlastním kontaktu obvykle dochází k tak zvanému „vakuovému efektu“. Pod tlakem okamžité potřeby nápadu se improvizační schopnosti zmenšují, fantazie obvykle vysychá jako voda na poušti a mysl je prázdná jako vakuum (odtud název). A přitom platí na ženy i na jazz stejná finta, tak směšně jednoduchá, že je neznalými podceňována: ať člověk sáhne kamkoliv, téměř nikdy to není špatně, nemá-li vyloženou smůlu. Je však třeba podotknout, že zapadá-li akord do harmonie, výsledek obvykle není příliš znát a žádné výraznější známky úspěchu se nedočkáme; hmátneme-li naproti tomu vedle, projevy bývají okamžité.

A tak se nebojte experimentovat, milí přátelé, neboť kdo jenom přemýšlí a ve strachu z neúspěchu nekoná, ten se nikdy nikam nedostane.

Věčně nespokojení

Možná je to v naší povaze, možná za to může země, ve které žijeme. V naší republice se dá nadávat opravdu na ledacos, není třeba mít příliš bujnou fantazii. Přesto se však nedá vyhnout otázce, proč si vlastně neustále na něco stěžujeme? Řekněte sami, kdy jste si naposledy přátelsky poklábosili s někým, kdo většinu času nestrávil líčením svých neřešitelných problémů? A přitom je někdy na světě tak krásně, stačí se jenom dívat tím správným směrem.

Ve zpěvu jsem kupříkladu minulý týden dostal bonbon. Jenom tak, bez nějakých zvláštních zásluh a daně z přidané hodnoty. A byl to pamlsek na úrovni, pravá belgická pralinka, žádná trapná tuzemská čokoláda.

Na literární konzultaci mi pan doktor uvařil speciální čínský čaj a nalil mi ho do roztomile futuristického hrnečku. Nadšeně jsem popíjel bylinkové thé a poprvé v životě jsem se cítil jako opravdový literát, i když jsem neměl plnovous a ráno jsem se myl.

Došel mi posudek z jednoho nakladatelství a pan editor mne ujistil, že velmi poctivě přečetl všechny mé práce, některé prý dokonce dvakrát, protože nemohl uvěřit tomu, co vidí. Udělal si k nim i poznámky a poslal mi je.

Kdybych se nyní měl projevit jako typický Čech, musel bych nutně dodat, že ve zpěvu jsem ani nekvákl, protože pravá belgická čokoláda mi dokonale zalepila ústa; že pan doktor neměl cukr a jeho čaj s názvem „Jarní vánek“ způsobil v mém zažívacím traktu pravou vichřici; že literární posudek mi v závěru velmi jasně a srozumitelně naznačil, že profese spisovatele pro mne rozhodně není tou pravou volbou a měl bych se s takovou vizí rozloučit, dokud je čas. Ale sami si někdy zkuste, oč je život krásnější, když si všechny hořké a trpké detaily odmyslíte a vnímáte jen onu lehkost a krásu bytí, na kterou ve snaze udělat ze sebe největší trpitele na světě tak rádi zapomínáme...

Past na Ježíška

Nadpřirozené jevy mne rozčilovaly již od mládí. Místo pohádek na ČT1 jsem totiž jako malý špunt nadšeně sledoval dokumenty na ČT2 a záhy jsem nabyl dojmu, že vysvětlit lze úplně všechno; tento dojem jsem sice o pár let později zase ztratil, ale to už je jiná historka.

Celé to vánoční mystérium se mne hluboce dotýkalo. Od té doby, co jsem se jednou na Štědrý den postil tak důkladně, že jsem měl z hladu mžitky a poprvé a naposledy ve svém životě viděl zlaté prasátko, jsem si navíc nebyl jistý, nedějí-li se u nás doma přece jenom nějaké čáry. Vědci, které jsem měl tehdy tak rád, sice přišli s přesnými výpočty, podle nichž by Ježíšek – Santa Claus měl sídlit v Kyrgyzstánu, aby mu to ideálně vyšlo, ale spočítali rovněž, že na donášku do jednoho domu mu i tak zbývá třicet čtyři mikrosekund, což se mi zdálo poněkud málo.

Již v pěti letech jsem pojal podezření, že Ježíška u nás doma dělá tatínek. Bylo poměrně jasné, kdy a kudy se ke stromečku dostává a chystá pod něj dárky. Jediné, co mne na celé kauze rozčilovalo, byl fakt, že mí rodiče tuto zjevnou skutečnost prostě odmítali uznat a tvrdili, že jestli nevěřím na kouzlo Vánoc, nic nedostanu. Pravil jsem tedy, že věřím, ale pro jistotu jsem na Ježíškovu tajnou stezku nenápadně pohodil jednu baňku, abychom měli jasno. Chtěl jsem také poučit svou sestru, která měla ještě v jedenácti letech hlavu plnou podobných nesmyslů.

U nás doma je tradice, že čekáme zavření v pokoji, dokud Ježíšek nezazvoní. To je signál, že už můžeme jít. Čekali jsme a čekali a pořád bylo ticho; nenadále je přerušil hurónský řev. Past sklapla.

Šel jsem se spolu s ostatními podívat, jak ten lotr Ježíšek vypadá. Kupodivu nápadně připomínal mého ctěného otce. A tak jsme zbytek Štědrého večera strávili vyndáváním střepů z jeho nohy; on dostal vynadáno, že doma nenosí papuče, a já jsem se tetelil blahem, že mám konečně jasno.

Když se hraje srdcem

Že jsou na táborech pořádány různé motivační scénky a divadelní minipředstaveníčka, jež mají účastníky vtáhnout do děje etapové hry či aktivity, to je dnes celkem běžné. Úroveň takových vystoupení zpravidla není valná a člověk potřebuje víc vlastní fantazii než smysly – hlavní účel je nicméně splněn.

Když nás proto na jednom táboře ráno budili s tím, že několika z nás ukradli batohy, pochopil jsem, že se jedná o velmi svérázně pojatou team-buildingovou aktivitu – půjčování různých druhů ošacení či jiných předmětů kolektiv jistě sblíží. A ještě když se přihnal jeden z organizátorů a panicky křičel, že se máme honem zvedat, protože ležíme tam, kde se nesmí přespávat, a každou chvilku tady bude policie, liboval jsem si, jak přesvědčivě to hraje. V momentě, kdy strážci pořádku skutečně přijeli, neznal můj údiv mezí. Uniformy k nerozeznání od pravých, k tomu pistole a služební vůz! Zcela nový rozměr táborových scének, říkal jsem si v duchu uznale.

A co teprve večer! Pokračovali jsme ve velkém putování neznámou krajinou a pomalu padala noc. Vepředu se náhle strhl nějaký povyk. Nakouknul jsem skrz masu stojících a na zemi vidím jednoho z organizátorů. Měl celou košili postříkanou kečupem, krásnou a pečlivou práci odvedli jeho kolegové i na hlavě a obličeji. Kdybych nevěděl, že se jedná o scénku, skočil bych jim na lep. A jakým strhujícím způsobem hrál! Jako herec-amatér jsem jeho výstup obzvlášť ocenil. Těžký, přerývaný dech, co chvíli se nás ptal, kde je a kdo jsme my, žbrblal cosi o tom, že spadl ze skály. Prostě geniální!

Kdosi zavolal sanitku. To už se mi zdálo trochu moc – že by snad domluvili i opravdovou záchranku? Ambulance nicméně opravdu dorazila. Pánové v rudém našeho organizátora prohlédli a odvezli si ho s sebou. Ale to ještě nebylo vše. Brilantní herec, který ze své role zřejmě odmítal vystoupit, se na táboře ukázal až na samém závěru, na zakečupovaných místech měl velmi věrohodně nakreslené jizvy a pořád se lehce třásl.

Z prázdnin jsem se ten rok vrátil s jedinou touhou. Dokázat na divadelních prknech vystupovat s podobnou přesvědčivostí, které jsem byl svědkem. Inu, když se hraje srdcem, člověk jednoduše nemá jinou možnost než uvěřit.

Přestaňte kouřit!

Ano, bylo to tak. Opět jsem selhal. Nedokázal jsem ze sebe vypravit solidní tón. Již poněkolikáté. A tak se paní profesorka, která mne vyučuje zpěv, odhodlala ke konečnému řešení: odeslat mě na foniatrii k paní primářce Pešlové.

Nutno přiznat, že jsem měl z vyšetření obavy. Tušil jsem, že mi asi budou strkat do krku tu kovovou lžíci, se kterou nejsem zrovna kamarád. A měl jsem neurčitý pocit, že nebudu kamarád ani s paní primářkou, což se záhy potvrdilo.

Poté, co jsem přetrpěl neklidné sezení v čekárně, jsem byl povolán dovnitř. Paní Pešlová se ukázala býti příjemně vypadající padesátnicí s typicky dobrosrdečným babičkovským úsměvem. Já jsem se ovšem nenechal oblafnout, maje na paměti pohádku o Červené Karkulce. Na všechny otázky, které mi primářka kladla, jsem odpovídal obezřetně a s převahou. Nenechal jsem se zaskočit ani chytáky typu „Jaký je váš rodinný stav?“ a „Cestujete často?“ (i když dodnes nechápu, co mají tyto věci společného s mým krkem; hádám, že ženatí zřejmě namáhají své hlasivky křikem a cestovatelé mají exotické choroby).

V nestřežený okamžik, uprostřed jedné z mých odpovědí, mi podlá foniatrička chytila jazyk rukou a zarazila mi do krku lžíci. Začal jsem se výstražně dávit, ovšem bezvýsledně. Lékařka byla zjevně odhodlána zvítězit za každou cenu. Když mě konečně pustila, položila mi zákeřnou otázku:

„Kouříte?“

Byl jsem poněkud zmaten; ke kouření mám však hluboký odpor, takže jsem odpověděl popravdě:

„Nekouřím.“

Paní primářka se ovšem s tímto zjištěním nechtěla spokojit a jala se mne přesvědčovat:

„Tady ale lhát nemusíte. Rodiče tady nejsou. Klidně to můžete říct.“

„Nekouřím,“ pravil jsem znovu.

Doktorka zakroutila hlavou a nasadila medově šibalský úsměv:

„Jste dospělý, tak byste neměl lhát, tady stejně zjistíme všechno. No, tak se přiznejte,“ začala prosit, „řekněte, že kouříte, a můžeme pokračovat.“

„Nekouřím,“ trval jsem tvrdohlavě na pravdě.

Paní primářka pochopila, že se mnou nehne. Přesunula se zpátky ke svému psacímu stroji a do zápisu o pacientovi si poznamenala: „Kouří, ale nechce to přiznat.“

Předepsala mi několik inhalací a obstřiků hlasivek. Každé ráno jsem tak po vdechování plynné Vincentky poslouchal, jak je dneska svět plný kuřáků, a co je vůbec nejhorší, většina se svou neřest stydí veřejně přiznat. Nenechal jsem se ovšem návodnými příběhy udolat a necouvl jsem.

Tento příběh měl za několik měsíců nečekanou dohru. Přestal jsem slyšet na pravé ucho a nevěda, kam jinam bych se měl obrátit, vydal jsem se, ač nerad, znovu do jámy lvové. Paní primářka mne přivítala jako ztraceného syna a značně bolestivou, ale překvapivě efektivní metodou mi ucho opět zprovoznila. Když jsem jí poděkoval a obrátil jsem se k odchodu, řekla mi ještě:

„A víte, proč se vám to stalo?“

Jeden pohled na ni mi stačil, abych věděl naprosto přesně.

„Protože kouřím!“

Odjištěné plavky a zkažený start

Když jsem byl ještě malý a roztomilý hošík, rozhodovali se rodiče, na jaký sport mě dají. Nejdřív jsem chodil do tancování, ale od té doby, co jsem zašlápl partnerku, jsem tam nebyl vítán. Rovněž box se ukázal být špatnou volbou; nehledě k mému vrozenému pacifismu, který je při tomto sportu trochu na překážku, jsem měl pokaždé problémy na hodinách klavíru. A jelikož moje klavírní kariéra vypadala nadějněji než dráha boxera, černobílé klapky vyhrály.

Nakonec jsem začal chodit do plavání. Brzy se zjistilo, že jsem silně alergický na chlor, což ve spojení s častým pobytem v bazénu není úplně ideální, ale rodiče byli rozhodnutí, že ze mě bude excelentní plavec. Několik roků jsem pilně trénoval a ve věku jedenácti let jsem měl své první závody. Paní trenérka ovšem nedorazila, rodiče byli daleko, já byl dokonale zmaten, a tak jsem řízením osudu propásl start své rozplavby. Na druhých závodech jsem na tom byl lépe, skočil jsem do bazénu ve správnou chvíli a věřte nebo ne, dokonce jsem trefil i svou dráhu. Nějak jsem ovšem podcenil své nové plavky; ukázalo se, že jejich zajištění nebylo úplně dostatečné. Samy od sebe se po mém prudkém kontaktu s vodou odjistily a tvrdohlavě zůstaly na startu. Musel jsem tedy závod vzdát a vrátit se pro ně.

Největší terno jsem udělal napotřetí. Plaval se zrovna znak, což bylo jedině dobře, protože se startovalo z vody. Nemusel jsem tedy riskovat další nudistické extempore, navíc je znak jediný plavecký styl, který jsem ovládl alespoň do té míry, že se pomocí něj dokážu udržet na hladině.

Rozhodčí tlesknul, já jsem se natáhl na hladinu a začal nadšeně plovat na druhou stranu bazénu. Asi v polovině jsem lehce ochabnul a dovolil si krátký pohled na obě strany. Moc jsem toho sice neviděl, ale měl jsem neodbytný pocit, že vedle mě nikdo neplave. Ihned jsem zamítl myšlenku, že by všichni soupeři mohli být přede mnou. I když mé tempo nebylo kdovíjak strhující, přece jen bych vedle sebe alespoň jednoho opozdilce viděl.

V hale bylo rovněž nějak podezřele hlučno. Obě uši jsem měl pod vodou, takže jsem neslyšel nic konkrétního, ale nebylo to normální. A pak jsem na to konečně přišel: zřejmě jsem byl bezkonkurenčně první a tribuny mě povzbuzovaly! Řekl jsem si „Jeď, Ríšo, jeď,“ a plaval jsem s novými silami až do cíle. Když jsem se u bloku vítězoslavně vynořil, poněkud mě překvapilo, že všichni ostatní se pořád cáchají na startu a koukají na mě jako na blázna. Vylezl jsem z vody a jakýsi plavčík mne neprodleně informoval, že start byl pokažený a nikdo neměl plavat, což na mě celou dobu hulákali. Závod se tak musel opakovat.

Na druhý pokus jsem samozřejmě plaval daleko pomaleji – veškerou energii jsem už dávno spotřeboval. Pořadatelé ovšem vymysleli zcela ojedinělý postup: aby nějak ocenili můj jedinečný výkon, rozdělili závod na dva, přičemž v prvním jsem zvítězil.

A tak jsem poprvé a naposledy vyhrál plaveckou soutěž. Od té doby čekám na další nevydařený start…

Jak jsem se dostával do zpěvu

Ne všechno jde vždycky tak, jak bychom si představovali. Téměř bych se odvážil tvrdit, že takové životní situace jsou spíše v menšině. Obvykle je lepší v nic nedoufat a být případně příjemně překvapen. Některé nemožné věci jsou však časem stále možnější a možnější, vytrváme-li dostatečně dlouho. Tak to bylo i s mým zpěvem.

Když jsem poprvé klepal na dveře paní profesorky Matysové, která učí sólový zpěv, měl jsem značné obavy. Pedagožka si mne kritickým pohledem změřila. Zatáhl jsem břicho, abych udělal lepší dojem. Nepomohlo to. Když jsem svým trémou se třesoucím hlasem zazpíval svůj oblíbený šlágr z hudební nauky, hitparádovou píseň „To ta Helpa“, jíž jsem svým přednesem sebral i ty zbytky kouzla, které ještě měla, paní profesorka obrátila oči v sloup a otázala se mne, zda může být upřímná. Když jsem přisvědčil, vysvětlila mi, že zpívám jako od táboráku, neumím dýchat, neladím a divně u zpěvu koulím očima. Sečteno a podtrženo, vyporoučel jsem se ze dveří a s hanbou odtáhl domů.

Jaké však bylo překvapení paní Matysové, když jsem za rok klepal zas. S již poněkud menší nervozitou jsem nasadil znovu „To ta Helpa“, osvědčenou tutovku z minula. Pedagožka se nejprve podezřívavým tónem zeptala, zda jsem náhodou stejnou píseň nezpíval i loni. Hrdě jsem zapíral. Pak měl již můj pokus zcela identický průběh. Paní profesorka byla drasticky upřímná a v živých barvách mi vysvětlila, že se od loňska nic nezměnilo.

Ani po dvou neúspěších jsem se ovšem nevzdal a další rok klepal znovu. Paní Matysová mne vítala jako starého známého a ptala se, s čím jdu letos. Pravil jsem, ať si na to raději sedne, a zazpíval jsem jí šanson (francouzsky!). Dokonce jsem se i sám doprovodil na klavír. Paní profesorka se lehce usmála a s velmi shovívavým pohledem typu „to ti nevyšlo, broučku“ se mne otázala, zda jsem si skutečně myslel, že když jí zazpívám francouzsky a budu jí k tomu hrát na klavír, nevšimne si otřesnosti mého zpěvu. Jak to sakra ví?, řekl jsem si v duchu a hrdě jsem zapíral. A pak se to stalo. Když jsem se potřetí poroučel ze dveří, paní Matysová položila onu zásadní otázku:

„Ty asi příští rok přijdeš zas, co?“

Přisvědčil jsem.

„Tak to já tě radši vezmu,“ pravila pedagožka a podala mi přihlášku.

Vidíte, trpělivost se v tomto případě opravdu vyplatila. Otravoval jsem tak dlouho, dokud mě nevzali. A jak jsem teď ve zpěvu spokojen…

Olympijské okamžiky

Musím se ctěnému čtenáři hned na začátku přiznat k velmi závažnému provinění. Je to jistě skandální a možná kvůli tomu půjdu do pekla, ale nemohu jinak: našim sportovcům nefandím a největší sportovní svátek jako takový se mě vůbec nijak nedotýká. Lidově řečeno mě „nebere“.

Když jsem byl mladý (a není to tak dávno), probíhalo všechno tak nějak pomaleji. U obrazovky jsme vždycky krásně poseděli a popovídali si a přitom nám nic zásadního neuteklo. V dnešní době kamera vůbec neví, co má zabírat – na stadionu se tísní celé houfy sportovců a překážkáři mají štěstí, netrefí-li je do hlavy koule či oštěp. Každý závod je režií nasekán na tak malé úryvky, že si ho divák prostě nemůže užít.

I samotné sportovní zápolení se jaksi prapodivně zrychlilo. Díval jsem se kupříkladu na stolní tenis. Místo pomalé a rozvážné hry, jakou jsme před pár lety předváděli s tatínkem v prádelně našeho panelového domu, do sebe borci agresivně buší a míček létá vzduchem tak rychle, že ho téměř nestačím sledovat. Mozek zřejmě nehraje žádnou roli, údery připomínají spíše pečlivě nacvičené reflexy s téměř robotickou precizností.

Přepnul jsem a jal se sledovat šerm. Nemohu opět nevzpomenout na mládí, kdy jsme se s tatínkem bili v lese dřevěnými tyčemi. Nebylo to pravda tak profesionální, ale nepochybně to v sobě neslo daleko víc elegance. Současný šerm spočívá v tom, že se oba soupeři s výkřikem vrhnou vpřed a pod kým se rozsvítí zelená, ten vyhrál. Může se divák u takového sportu vůbec bavit?

Jediná sportovní disciplína, která se nezměnila, je maratón. Ještě stále platí, že člověk si u toho může klidně odskočit. Vrátí se a běžci stále pěkně běží. Může si uvařit kávu. Pořád běží. Může jít dokonce na procházku se psem, nakoupit a vrátit lahve. A oni pořád svědomitě běží! Tomu já říkám sport.

A tak, až vás unaví nemrkání u olympiády (protože kdykoliv mrknete, přijdete dozajista o klíčový moment), vyrazte raději ven a věnujte se pohybu aktivně – sice daleko pomaleji, ale s radostí, která se v profesionálním sportu kamsi vytratila.

Specialista

O táborech pořádaných organizací Modrý kámen jsem slyšel různé věci. Mnohé z nich zněly spíše jako mýty, jako fantastické historky, které se ve skutečnosti nemohly stát. Inu, nyní máte šanci posoudit jejich pravdivost sami, neboť vám předkládám povídání o průběhu našeho tábora.

Všechno začalo již onu první noc – spánek byl nezvykle kontaktní, neboť jsme se na mezi za deštivé noci třásli zimou a v takové chvíli by trochu lidského tepla ocenil i zarytý puritán. Kolektiv se tedy začal nečekaně rychle utužovat a ďábelský pan R., na jehož božský pokyn nepochybně pršelo, si na Švýcárně, která sloužila jako naše základna, tajně mnul ruce.

O pár dní později přišel další krok. Prohlíželi jsme si zrovna jeskyni zvanou Kostelík, když pana R. osvítila inspirace a přímo na místě zplodil tak důmyslnou a zlověstnou pověst o nešťastné lásce dvou mladých lidí, kterým Kostelík zničil život, že se k nám děvčata začala tisknout strachy. A když posléze přihodil ještě tvrzení, že se člověku splní jakékoliv přání, bude-li v jeskyni dvanáctkrát políben, bylo o zábavu postaráno.

Po Kostelíku bylo jasné, že jeskyně jsou velké sbližovadlo. Pan R. nás tedy vzal do „Májovek“, speciální a za normálních okolností nepřístupné části Býčí skály. Zhruba uprostřed standardní prohlídkové trasy jsme se ponořili do podzemní říčky, která nás zanesla do bahnitých a těsných průlezů. Netřeba snad ctěného čtenáře upozorňovat, že dívčí kouzlo se špínou správného typu zvyšuje. Tento tah pana R. ovšem úplně nevyšel, poněvadž naše drahé polovičky se sice zabahnily nanejvýš důkladně, z nějakého záhadného důvodu však laškovaly pouze mezi sebou.

Švýcárenský boss se ale nehodlal vzdát a vsadil na přesně mířenou provokaci. Uzavřel se mnou a s Arati sázku, že se spolu půjdeme sprchovat (ve hře byl polárkový dort). Oba jsme na nabídku přistoupili a sám jsem byl zvědav, co se asi tak ve sprše může semlít, ovšem má společnice si rafinovaně vzala plavky a předstírala, že se tak sprchuje i doma. Nejenže se tedy nic nesemlelo, ale chudák Arati se jako jediná oblečená hrozně styděla (a dobře jí tak).

Ke konci tábora se pan R. vzchopil a po dvou neúspěších předvedl mistrovský tah. Na jeho rozkaz byla postavena venkovní sauna, kam, jak neopomněl podotknout a několikrát zdůraznit, se chodí „jen tak“. Posléze si vybral devět nejpůvabnějších dívek a sebe (žádní další chlapci se do výběru kupodivu nevešli) a utvořil saunovací skupinu. Pochopili jsme, že toto božské zařízení je obyčejným smrtelníkům nepřístupno.

Maje na krku vzpouru za své předchozí prohřešky, rozhodl se pan R. uklidnit rozbouřené vody a pustil nám film Chuť melounů. Někteří puritáni byli proti, ale guru jim vysvětlil, že nemají myslet na nic neslušného – Chuť melounů je prý poučný přírodopisný snímek. Nu, poučný každopádně, s přírodopisným bych nesouhlasil. Již z prvního záběru bylo poměrně zřejmé, že význam slova „melounů“ není doslovný, nýbrž přenesený, a že v celém filmu jde v podstatě o jedno a totéž, poněvadž o melouny nebyla v žádném záběru nouze. Psychologický kalkul byl dokonalý – při pohledu na orientální sexuální praktiky sice chtěli mnozí odejít, jenže z místnosti plné lidí, jež jsou společně až po krk v bahně morálního úpadku, se odchází skutečně špatně.

Po této zvrhlosti přišla ke slovu poslední aktivita – různé činnosti v papurajském oblečení, které bylo tvořeno pár kousíčky látky navrženými tak, že zakrývaly pouze nejchoulostivější partie (a to ještě značně nedokonale). Rád bych popsal i tuto závěrečnou část, obávám se však, že to už by papír neunesl. Koho dané téma zajímá, nechť jede na tábor s panem R. – jedná se o skutečného specialistu v oboru!

Špínou k čistotě

Nedávno jsem byl postaven před nelehký úkol. Měl jsem vyčistit keramickou desku našeho sporáku. Ve spíži jsem objevil přípravek Cera-Fix od firmy Mr. Muscle s obrázkem sporáku odzbrojujícího lesku. Vyzbrojen tímto prostředkem a hadříkem jsem pozbyl veškerých obav a pustil jsem se do četby návodu.

Výrobce mne nejprve ujistil, že „Mr. Muscle pracuje za Vás!“, a tím mne povzbudil, protože dozorčí práce mám nejraději. Dále mě instruoval, že mám před použitím důkladně protřepat, čímž mě poněkud zmátl, protože koho nebo co mám protřepat, již uvedeno nebylo. Nechal jsem tedy tento bod být s tím, že se k němu popřípadě vrátím později.

Posléze jsem měl odstranit připečenou nečistotu. Na sporáku byl pouze hrnec, který jsem jako připečenou nečistotu neklasifikoval, a s klidným svědomím jsem četl dál. Návod požadoval nanesení přípravku na znečištěný povrch, což bylo sice ve sporu s tím, že jsem se před chvílí ujistil o odstranění všech nečistot, nicméně jsem si slovo „znečištěný“ odmyslel a nanesl jsem. Podle pokynů jsem pak čistil a leštil suchým hadříkem a nesmýval vodou.

Jaké však bylo moje překvapení, když jsem zjistil, že sporák je mnohem špinavější než předtím, protože prostředek v podobě bílé tekutiny znečistil mou vinou celý jeho povrch. Propadl jsem panice a znovu se zahloubal do návodu. Dozvěděl jsem se, že nemám přípravek polykat a při přetrvávajících potížích mám vyhledat lékaře. Při pohledu na desku jsem zhodnotil svoje potíže jako přetrvávající, ale nevěděl jsem, jakého doktora mám zavolat.

Opět jsem se začetl a zjistil, že mám prostředek zneškodnit v souladu se zákonem o odpadech. Sbírku zákonů jsem však postrádal, a kdybych sporák i s přípravkem zneškodnil, mohl bych pak být vlastníkem sporáku, tedy naší rodinou, zneškodněn také.

V hlubokém zoufalství jsem se znovu podíval na sporák, který byl všemi mými trably vinen, a byl jsem šokován. Bílé nečistoty zmizely a deska se leskla tak, že jsem se v ní viděl. Uložil jsem ďábelského Mr. Muscla zpět do spíže a umínil jsem si, že s tím mužem už nechci mít nic společného.

Tak vidíte. I špínou se dá někdy přijít k dokonalé čistotě.

Table of Contents

Title page

Hubený nás nedostanou

Jak mě vyhodili z mateřské školky

Jak zalichotit tlusté ženě

O jazzu a ženách

Věčně nespokojení

Past na Ježíška

Když se hraje srdcem

Přestaňte kouřit!

Odjištěné plavky a zkažený start

Jak jsem se dostával do zpěvu

Olympijské okamžiky

Specialista

Špínou k čistotě