Table of Contents

- KNIHA PRVNÍ

- I.

- II.

- III.

- IV.

ZLATÉ DOLY SMÍCHU

aneb

Prázdniny s Karlem Hynkem

Ladislav Szalai

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2008 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by Zuzana Magrlová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-69-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-70-9 (ePUB)

R o m a n ě

Podobnost některých postav v tomto románu je, i když téměř úplná, naprosto náhodná.

KNIHA PRVNÍ

Když se opice zasmála svému obrazu v zrcadle, zrodil se člověk.

I.

Bylo pozdní červencové odpoledne. Malý jednopatrový domek na vojkovské návsi se choulil v slábnoucích paprscích slunce jako starý odpočívající jezevčík. Vzduch slabě voněl parfémem květin – ale jenom tak slabě, jako když zaliješ lžičku kávy litrem vody.

V koupelně tichého, odpočívajícího domu usnula Jana Koudelková málem ve vaně. Před utopením ji zachránil její sedmnáctiletý bratr Petr, který začal zběsile mlátit do dveří.

„Co tam děláš, ty lachtane?!“ řval, až se jeho o rok starší sestra probrala ze svého mrákotného stavu a přešla ve vaně z polohy v pololeže do polohy vpolosedě.

„Už to bude!“ zavrčela a pomalu se zvedla, aby opustila lahodně teplou vodu. Když se jí to podařilo, postála chvíli zadumaně před zrcadlem, prohlížejíc si svá pěkná, mistrně kroužená ňadra – taková ňadra, jaká může mít jen hezká osmnáctiletá dívka, která žije neustále na zdravém vzduchu. Potom se s jistou nechutí pustila do otírání své mokré, letním sluncem zbronzovělé pokožky, která byla okrasou několika rybníků a koupališť kolem Vojkova.

„To je dost, milostpaní, že jste se uráčila opustit lázeň,“ uvítal ji hned za dveřmi koupelny její mladičký bratr. „To ti nestačí, že ses koupala celý den?“

„Nestačí, miláčku – musím taky trochu očistit tu špínu z rybníka, ne?“

„Ach jo,“ zamumlal Petr, „uhni z cesty, já se jdu holit...“

„Á, ty se jdeš holit? Nechceš půjčit pinzetu?“ vrazila Jana trochu nazlostěně do svého bratříčka a pomyslila si cosi o povážlivě praštěných puberťácích, kteří se holí jenom proto, aby jim brzy začaly růst skutečné vousy.

Zatímco Jana Koudelková ve svém pokoji shodila koupací plášť, vybledlý z neustálých výprav za sluncem, a rachotila nehorázně ve skříni ramínky na šaty ve snaze najít ten nejvhodnější kostým, který by dal vyniknout jejímu čerstvě vykoupanému tělu, ve vedlejším pokoji se právě její matka pustila do důkladného úklidu, jak měla ve zvyku každého pozdního odpoledne. Snad by se dostala i k pravidelnému zalévání květin, kdyby ji náhle nevyrušilo ostré „Jaúúú!“, které se ozvalo z pokoje její dcery. Znepokojeně zanechala práce a vnikla do místnosti, kde seděla Jana a cucala si prst, z něhož jí drobnou rankou prýštila krev.

„Co se ti stalo, Jano?“ zamračila se matka Marie Koudelková a s výrazem krajního rozrušení hleděla na dívku zápolící se zraněným prstem.

„Zapomněla jsem tam špendlík,“ zvedla se Jana a s přehnaně bolestným výrazem ve tváři prošla kolem své matky v kostýmu, který si nedávno koupila a který chtěla uplatnit v sobotu na pouťové taneční zábavě.

„Co tomu říkáš?“ zapomněla dívka na svůj prst a udělala několik baletních kroků, které daly plně vyniknout přednostem pestrobarevného letního kostýmu.

„Nezdá se ti to příliš odvážné?“ svraštila Marie Koudelková tvář a potom rozhodným hlasem řekla: „Vezmeš si na pouť něco jiného. Jsi příliš mladá na to... S takovými šaty se ještě dostaneš do neštěstí...“

„Prosím tě, maminečko,“ obrátila Jana oči v sloup, „ty jsi tak staromódní...“

„Vím, co říkám,“ zvýšila matka hlas, neboť postřehla ve zjemnělém oslovení, jímž ji její dcera počastovala, jistou jízlivost, a zabořila do tváře neposlušné dívky pichlavé oči skoro padesátileté ženy, která už se dávno naučila, jak krotit choutky své dcery.

„Proč jsem si to teda kupovala?“ nevzdávala se Jana. „Teď je to moderní.“

„Já říkám, že si tyhle šaty nevezmeš, nebo to dopadne špatně,“ zpochmurněla Marie Koudelková tak, že její tvář dostala výraz právě uvadající střemchy.

„Jak špatně?“ otázala se Jana s ironickým obličejem, z něhož nepatrně vystupoval malý, ale ostrý nos, v té chvíli snad poněkud více zdvižený.

„Vždycky se může něco stát, když si dívka vezme šaty s takovýmhle výstřihem...“ vykoktala v rozpacích překvapená matka.

„A co když už se to stalo?“ utrousila zákeřně dívka a vítězoslavně si prohlédla tvář, která nejprve trochu pobledla, potom zrůžověla a nakonec dostala barvu rajského jablíčka.

„S tím nežertuj. To není vůbec žádná legrace.“

„To taky vůbec žádná legrace není. Bohužel už se to stalo.“

„To nemyslíš vážně?“

„Absolutně vážně.“

„Ty si děláš legraci.“

„Nedělám.“

„Jano!“

„Ano?“

„Řekni mi to ještě jednou.“

„Už se to stalo. Co je na tom?“

„Ježíšmarjá! A to říkáš jenom tak? Doufám, že si tě ten člověk vezme!“

„Nevezme si mě.“

„Panebože, ty si děláš pořád legraci! Řekni mi to ještě jednou. To přece není možné!“

„Fakt už se to stalo. Nedělej z toho prosím tě tragédii. Až se to dítě narodí, tak s ním budu žít prostě sama. Nějak se s tím už vyrovnej...“

„Dítě!“ zaječela Marie Koudelková. „Ty budeš mít dítě? Proboha, ihned mi řekni, jak se ten člověk jmenuje, kde pracuje a kde bydlí?!“

„Víš, mami, já nevím přesně, kdo...“

„Ty nevíš, kdo to byl? To přece není možné! To jsem si o tobě nikdy nemyslela, Jano! Já to věděla: za všechno může výchova tvého otce! Stokrát jsem mu říkala, aby si na tebe dával větší pozor – ale on ne! A teď to má: jeho dcera čeká dítě, a neví s kým! Svobodná matka! A on si pořád sedí v hospodě!“

„Víš, mami, já ani nevím, jak se to najednou všechno semlelo,“ sklonila Jana kajícně hlavu. „To se přece může stát každé...“

„Řekni mi, jak k tomu vlastně došlo?“ přerušila Marie Koudelková zvědavě svoji dceru a chystala se vyslechnout její pohnutý příběh, když vtom se náhle otevřely dveře a v nich se zjevila vlasatá hlava nejmladšího člena rodiny Koudelkovy.

„Co se to děje?“ Proč tady tolik řvete?“ nakoukl Petr dovnitř a zůstal zaraženě stát, fascinován nádherně červeným obličejem své matky. Po vteřině úžasu vnikl do pokoje a zdravě drzýma očima si změřil dvojici žen, které se tvářily nanejvýš záhadně.

„To není nic pro tebe!“ zareagovala na jeho zvědavost matka a snažila se na každém hnutí své tváře utajit, že právě řeší s Janou záležitost neobyčejně závažného charakteru.

„Á, nějaké tajemstvíčko,“ ožil okamžitě Petr Koudelka. „Tak ven s tím,“ otočil se ke své nevyzpytatelně se tvářící sestře a zdvihl přitom velitelsky obočí.

„Právě jsem řekla matce, že jsem v tom,“ pronesla s ledovým klidem Jana, dříve než jí v tom šokovaná matka stačila zabránit.

„Pfííí!“ hvízdl překvapeně Petr. „To je ale novinka. Tak to bude svatba!“

„Svatba nebude,“ zchladila sestra okamžitě jeho nadšení. „Není ženich.“

„Panejo, tak on chybí ženich. To je průšvih. To ti teda gratuluju. A co budeš dělat?“

„Co budu dělat? Půjdu ven kouknout se, jestli mezitím nespadnul z nebe,“ usmála se dobromyslně Jana a udělala několik tanečních kroků, které měly demonstrovat přednosti jejího nového letního kostýmu.

II.

„Dnes je tak krásně, tak krásně!“ prozpěvoval si Karel Koudelka, též vojkovský občan, strýc Jany a Petra, svým trochu chraplavým, ale stále ještě ušlechtilým hlasem, zatímco se zadkem vystrčeným směrem k zahradní brance bušil do další dřevěné překážky, kterou ve své zahradě postavil, aby ještě více znepříjemnil život svým geniálním cvičeným králíkům.

„Holá hej, dnes je tak krásně, tak krá...“

„Pane Koudelka!“ ozvalo se mu za zády.

„Jau! Jau! Jau!“ zaječel Karel Koudelka, protože se leknutím praštil do ukazováku levé ruky. „Krucifix, co chceš?“ otočil se nasupeně k šestnáctiletému výrostkovi Vašku Hartlovi, který si ho prohlížel překvapenýma a vzápětí trochu soucitnýma očima.

„Pane Koudelka, už to víte?“ zadíval se na něho mladík po chvíli rozpaků vyzývavě.

„A co mám vědět?“ narovnal se Karel Koudelka a bez jakýchkoliv zábran se pustil do olizování poraněného prstu.

„Jana je v tom!“

„Cože?“ vytřeštil stařík oči. „Která Jana? Co je v čem?“

„No, Jana, Koudelková, vaše neteř,“ mrkl na něho významně Vašek Hartl a povytáhl si o pár centimetrů výš sportovní tepláky, propocené v místech, kde je k tomu člověk náchylný. Přitom se sebejistě pousmál a pohodil hlavou směrem k protějšímu domu, který až na pár neúnavných slepic pobíhajících po dvorku a hejno nečinně se promenádujících husí nejevil žádné známky života.

„Cože? Jana? Ah, moje neteř,“ zabručel Karel Koudelka, když si po složitých myšlenkových pochodech vydedukoval, že se jedná o dceru jeho bratra. „Hahaha!“ rozesmál se dobrácky, protože mu po několika dalších vteřinách došlo, že jeho neteř je nejspíš v jiném stavu. „Tak ona je v tom. Nojo, moje malá Janička – to už je teď velká holka. No, to je dobrý...“

Karel Koudelka se sklonil pro kladívko, pohozené na záhonku květin, které rostly v jeho zahradě spíše ze zvyku či ze vzdoru, než z jeho vlastní vůle, a bez dalšího zájmu se pustil do dokončování dřevěné překážky.

„Vám to vůbec nevadí, že je v tom?“ nevzdal se Vašek Hartl, který cítil, že se jeho odvážný plán začíná povážlivě hroutit v základech. Musí na staříka trochu jinak.

„Co, co mi má vadit?“ otočil se Karel Koudelka a nechal kladivo trčet ve vzduchu. Zaboha si nemohl vzpomenout, o čem s tím sympatickým chlapcem Hartlovým před chvílí hovořil. Od té doby, kdy spadl z králíkárny a po dopadu dostal násadou od vidlí ránu do hlavy, si nemohl vzpomenout na spoustu věcí, a zvláště na ty, které se odehrály v nedávné minulosti.

„Tak mluv jasně,“ zabodl strýc Koudelka oči do usměvavé, ještě trochu dětsky naivní tváře mladíka, který přistoupil k plotu a nenuceně se na něj zavěsil. „O čem jsme to mluvili?“ svraštil nasupeně čelo.

„O Janě,“ usmál se Vašek Hartl. „Sám jsem slyšel, když to říkala. Náhodou jsem stál u nich za oknem v zahradě a slyšel jsem, jak povídá matce, že je v tom a čeká dítě. A neví prý s kým.“

„To že říkala Jana? A heleme se, kdo by to do ní řekl? Nojo, Janička...“ Karel Koudelka zakýval zasněně hlavou. „Jo, Jana, to je hodná holka. A jak je silná. Zrovna tuhle mi pomáhala vyvážet z králíkáren hnůj. Ta má teda páru. Ta by přeprala i silného lachtana, hahaha. To asi nevíš, že na mého bratra, Františka Koudelku, Janina otce, spadl v cirkuse v Prčicích lachtan a málem ho umačkal k smrti. Prolomil, potvora, špatně udělané hrazení kolem manéže, chacha. Frantovi zbyla na památku jizva na tváři. Jistě sis toho všiml. To ho lachtan praštil ploutví. A kromě jizvy má Franta do dneška frňák trochu nakřivo. Koukám, že ty taky. Ty to máš ale po svém tátovi. Vzpomínám si, že za mlada byl tvůj fotřík pěkný kvítko...“

„Ale, pane Koudelka, mluvili jsme přece o Janě. Že je v tom...“

„Aha, Janička. No to je smutné. Jak se to jen proboha mohlo stát? Taková slušná holka. Ale už jako dítě byla trochu moc do světa. Já to hned tušil. Ta holka má v sobě něco po mně. A který den se jí to stalo?“

„Který den?“ zkoprněl Vašek Hartl nad neočekávanou otázkou. „Proč který den? Na tom přece nezáleží.“

„Že by na tom nezáleželo?“ zrozpačitěl Karel Koudelka a vzápětí zamžikal vzdorovitě očima. „No, to není tak docela pravda. Pamatuju se na jistý případ ze svého života, kdy to hrálo velice důležitou roli. Bylo to v osmašedesátým, těsně před tím, než nás zabrali Rusáci. Pamatuju se na to, jako by to bylo dneska.“

„Ale, pane Koudelka, to už jste mi přece povídal. Jak si to ta ženská potom nechala vzít...“

„Aha, a víš proč?“

„Protože jste spolu souložili třináctýho a to byl zrovna pátek,“ řekl drsně Vašek Hartl.

„Správně, hahaha. To jsem měl ale štěstí, co? To teda bylo doopravdy štěstí. Ta by na mě dneska byla jako dračice, kdybych si ji vzal. Ještě, že bylo třináctýho a pátek. Ještě, že byla tak pověrčivá! A poslouchej: odkud to víš?“

„Vždyť jste mi to už říkal,“ naladil Vašek Hartl unavený obličej.

„No jo, tak takhle to je, tak teda jo,“ pokýval Karel Koudelka hlavou a svraštil zahloubaně čelo. Právě v té chvíli si nemohl vzpomenout na něco, co měl ještě před několika vteřinami na jazyku, a tak se zničehonic otočil a chystal se pokračovat ve své práci, ale řízný hlas Vaška Hartla ho opět vrátil do jeho původní polohy.

„Pane Koudelka, měl bych k vám jednu prosbu...“

„Prosbu?“ otevřel stařík překvapeně ústa a vzápětí obsadil polovinu jeho tváře svrchovaně podezřívavý a nepřístupný výraz. „Copak bys chtěl, hochu?“

„Já bych potřeboval takovou maličkost. Když to pro mě uděláte a nikomu o tom neřeknete, tak já na oplátku nikomu neprozradím, že Jana je v tom. Co vy na to?“

Karel Koudelka přimhouřil podezřívavě pravé oko.

„Mluv jasně, Vašku. Nemysli si, že mě nachytáš. Mně to myslí velice jasně. Co potřebuješ?“

„Já bych potřeboval, abyste předal své neteři Jiřině Koudelkové můj dopis tak, aby to neviděla její matka. Když jí ho dáte, tak já nikomu neřeknu, že je Jana v tom a že z ní bude svobodná matka. Dáte ten dopis Jiřině?“

„Cože? Jiřina je taky svobodná matka?“ ztuhl Karel Koudelka. „To nepřichází v úvahu. Že by se obě dvě dohodly?“

„Ach jo,“ zakroutil Vašek Hartl žalostně očima nad IQ svého protějšku a nervózně nahmatal pod tričkem obálku s důležitým dopisem. „Jenom Jana bude mít dítě a nemá manžela, rozumíte? Tak z ní bude svobodná matka.“

„Samozřejmě, samozřejmě, co mi to vysvětluješ,“ zatvářil se Karel Koudelka rozzlobeně. „To je přece jasné, že z ní bude svobodná matka. Tak jo, tak ahoj, Vašku, já musím teď dodělat tu překážku.“

„Počkejte, ten dopis,“ vyhrkl rozčíleně mladík.

„Co? Cože? Jaký dopis?“ zarazil se stařík a jeho tvář nabyla opět výrazu kamenné nepřístupnosti.

„Dáte ho Jiřině, nebo ne?“

„Aha, Jiřině,“ vzpomněl si Karel Koudelka na nejmladší ze svých neteří a vychytralýma očima si prohlédl vytáhlého mladíka, který sáhl pod tričko a vytáhl trochu zmuchlanou obálku. „Co v tom je?“ otázal se stařík zvědavě.

„Nic důležitýho,“ zašklebil se nejistě Vašek Hartl. „Lístky na oběd.“

„Cože? Lístky na oběd?“

„No, lístky na oběd,“ opakoval Vašek Hartl, jako když se nechumelí. „Přece víte, že chodím na gymnáziu s Jiřinou do stejného ročníku, ne?“

„Aha, to je pravda. Do toho gymnázia, jak říkáš, že jo?“ To je správně,“ zatvářil se Karel Koudelka zákeřně. „Ale teď jsou prázdniny, jak to, že jí posíláš lístky na oběd?“

„No... To je na příští rok,“ polekal se Vašek Hartl.“

„Jo takhle. Tak to sem dej. Anebo radši ne. Já to nechci.“

„Tak povím všem, že je Jana v tom. Bude to ostuda i pro vás. Je to vaše neteř. Večer už to budou všichni vědět...“

„No jo,“ zamyslel se stařík a poškrábal se po brunátné tváři. Potom se obrátil k vyzývavě se tvářícímu mladíkovi: „Vašku, ty bys to opravdu udělal? To je zajímavé. Tvůj otec má stejnou povahu. Pamatuju se, jak v osmdesátém druhém pomlouval moje králíky. V hospodě prohlásil, že pěstuju křížence kočky a ondatry. Jestli jsi jako tvůj otec, tak ti věřím. Ty klidně pomluvíš chudinku Janičku. Jsi jako tvůj otec, to je zajímavé.“

„Tak dáte jí to, nebo ne?“ zatvářil se mladík výhrůžně.

„A proč jí to nedáš sám, ty vyděrači?“

„To nejde, ona se mi vyhýbá. Nechce se mnou vůbec nic mít.“

„Tak jí to pošli poštou.“

„To určitě. Náhodou to její otec rozlepí. Je pošťák, a to je nebezpečné. Z toho by mohl bejt pěknej průšvih...“

„To je pravda, to je pravda,“ zahloubal se Karel Koudelka a pomyslel na svého bratra. „Franta by to určitě rozlepil. On rozlepí skoro každej dopis. Zásadně neuznává listovní tajemství. Neexistuje horší listonoš, než je on. Dokonce si vzpomínám, že ještě před dvěma roky, než se stal ten průšvih s prohnilou střechou u chlíva, kterou mi opravoval a propadl se přitom k praseti do hnoje... Tehdy se na mě bohužel naštval... Jo, před dvěma roky ke mně ještě chodil a četli jsme si spolu, co si lidi píšou. Někdy jsme si na tom velice smlsli. To bys koukal, co všechno jsme se o sousedech dozvěděli...“

„Pane Koudelka!“ zaúpěl Vašek Hartl srdceryvně a zalomil přitom prosebně rukama, aby zadržel další příval staříkových slov: „Tak dáte to Jiřině, nebo ne?“

„Jasně, samozřejmě,“ natáhl se Karel Koudelka po náhle lákavé obálce a pomyslel přitom s jistou dávkou bodré zlomyslnosti na to, s jakou chutí se začte do tajností, které se týkají jeho nejmladší neteře. „Tovížejo, lístky na oběd – to povídej někomu jinému,“ zachechtal se šťavnatě pro sebe.

„Moment!“ odskočil znejistělý mladík od plotu, jako by si to rozmyslel. „Slibujete mi, že se do toho nepodíváte a že to nedáte někomu jinému?“

„Samozřejmě, to je přece logické. Proč bych ten dopis otvíral, když nejsem listonoš?“

„Ach jo,“ povzdechl si Vašek Hartl a nerozhodně předal obálku, která obsahovala tak důležitou listinu, do rukou chamtivě se tvářícího staříka. „Co se dá dělat,“ zatvářil se jako odsouzenec, „tak já to s vámi, pane Koudelka, risknu...“

III.

Zatímco se Karel Koudelka ve skrytu svého staromládeneckého doupěte šťavnatě pochechtával nad literární lahůdkou stvořenou Vaškem Hartlem a prošpikovával jeho milostné psaní hlasitými poznámkami typu „Nojo, to je dobrý; kdo by si to o tom klukovi pomyslel; to je snad příliš odvážný; hahaha, ty rošťáku jeden!“ a podobnými pomatenými výrazy, v domě jeho bratra Františka byl chlad jako v mrazírně. Matka Jany Koudelkové, kostnatá, energická žena, zvyklá vládnout svému muži i svým dětem, dnes pocítila, co je to ztratit půdu pod nohama. Když Jana prohlásila s ledovým úsměvem na rtech, že je v jiném stavu, sesypal se vládkyni domu před očima pracně budovaný domeček z karet. Dlouhá léta přemýšlení o osudu této její dcery – její budoucnost měla do nejmenších detailů promyšlenou – byla najednou pryč.

Taková rána! Jak se to jenom mohlo stát? Kde udělala chybu ve výchově Jany? Proboha, její dcera čeká dítě, a neví s kým! Co teď? Musí se přece najít nějaké východisko. To by byla voda na mlýn pomlouvačných babek ve Vojkově, které jí už beztak dost ztrpčují život. Už je slyší, jak říkají: „Dcera madam Koudelkové je v tom! Slyšeli už jste tu novinu? Svobodná matka!“

„Kristepane!“ Marie Koudelková si položila ruku afektovaně na čelo. Zaťala zuby a zoufale se snažila přijít na nějaké řešení. „Řešení, řešení, řešeníčko,“ zpívalo jí v hlavě. Ano! Náhle ji napadla spásná myšlenka: „Bedřich Hnilička! Bedřich Hnilička! Ten milý, inteligentní člověk. To je jediný člověk ve Vojkově, který by ji mohl zachránit. Jeho zázračný mozek na něco určitě přijde!“

Marie Koudelková si hlasitě oddechla. Přestala kráčet pokojem a vrhla se ke dveřím. „Petře! Pojď sem, Petře!“ ozval se její řízný hlas. Vyrazila nedočkavě k pokoji svého syna, který právě v té chvíli ležel na posteli s očima upřenýma do stropu a s vážným výrazem na tváři rozebíral situaci, do níž se dostala jeho sestra. Cítil, že přišel čas, kdy bude konečně moci prosadit svoje skryté ambice, a právě přemýšlel o tom, jakým způsobem zjistit, kdo je otcem dítěte, které Jana čeká, aby toho bídáka s pistolí či jiným přijatelným nástrojem pomsty v ruce donutil vzít si ji za ženu. Probíral veškeré muže ve Vojkově a okolí starší patnácti let, když ho ze slastiplné zábavy vyrušil matčin hlas.

„Co je?“ zvedl se na lůžku a zahleděl se do obličeje vyžadujícího jako vždy naprostou poddanost.

„Seber se a běž za panem Hniličkou. Řekni mu, aby přišel ke mně, až zavře krám. Že ho o to prosím. A řekni mu, že je to velice, velice důležité. Rozumíš?“

„Cože? Za Béďou Hniličkou?“ zvedl se Petr Koudelka líně z postele a znechuceně sešpulil rty, když si vzpomněl na nesympatického podnikatele – prodavače, který se k němu stále ještě choval jako k nějakému klukovi, ačkoliv mohl už dávno pochopit, že z Petra vyrostl muž. Nedávno ho Bedřich Hnilička ve své prodejně se smíšeným zbožím dokonce potupně zesměšnil, když se ho nejméně před patnácti lidmi zeptal, jestli už chodí za holkama. „Copak má matka s tím odporným, namyšleným chlapem? To by ještě chybělo, aby si k nám zase navykl chodit,“ pomyslel si s jistou dávkou úzkosti Petr Koudelka, potom si pomalu obul boty a vykročil přes náves k hájemství nafoukaného prodavače.

Bedřich Hnilička se právě skláněl pod pult, aby obsloužil posledního zákazníka. Když se narovnal, roztáhl ústa do úlisného lasičího úsměvu a zasyčel:

„Dobrý den, mladý pane. To jsou k nám hosti. Jdeš si koupit holicí strojek?“

„Ne, díky,“ pronesl Petr Koudelka koutkem úst a významně na povýšeneckého prodavače mrkl pravým okem, aby naznačil, že poslání, které ho sem přivedlo, je tajné, že je může sdělit až poté, co zůstanou sami.

Bedřich Hnilička pozdvihl udiveně obočí. „Rozumím,“ řekla jeho tvář, zatímco ústa monotónně zavrčela: „Sedmdesát sedm korun, pane Holoubek, děkuju, nashledanou.“

„Tak copak?“ položil si prodavač na pult malé pěstěné ruce a zvědavě se ušklíbl. „Co se děje?“

„Až zavřete, máte ihned přijít za matkou. Prosí vás, abyste přišel co nejdřív. Prý je to velice důležité...“

„Á, rozumím, rozumím,“ zamrkal Bedřich Hnilička poplašeně očima a tváře se mu roztřásly jako sulc, když zakýval příliš velikou, i když poměrně pravidelně modelovanou hlavou, posazenou na zdatném sportovním těle. „Nevíš náhodou, co se děje?“

„Ne, to nevím,“ pohodil Petr lhostejně rameny a beze slova zamířil z prodejny ven.

„Hej, počkej na mě! Hned to tu zavřu! Už běžím!“ povyskočil Bedřich Hnilička za pultem a horečně se pustil do kasírování.

Petr se nerozhodně zastavil před obchodem a se značnou nevolí čekal, až se nesympatický prodavač vyhrabe ze svého království.

„Už jsem tady!“ vyřítil se po několika minutách Bedřich Hnilička z krámku a zaplachtil před užaslými Petrovými zraky přes půl prodejny, neboť zakopl o vyvýšený práh dveří. Vzápětí tvrdě dopadl na zem. „Áúúú! Áúúú!“ zavyl pomateně.

Petr se nepříčetně rozesmál.

„Co se směješ?“ rozzuřil se prodavač a svýma pěstěnýma rukama se pustil do vyplácávání prachu z kalhot.

„Já se nesměju,“ zakuckal se Petr a pokusil se zvládnout příval dobré nálady, který ho náhle přepadl. Příčinou toho přívalu byl nejen perfektní prodavačův kotoul, který předvedl o vteřinu později, než bylo nutné, ale i vzpomínka na to, co mu před časem vyprávěl otec. Podle vyprávění Františka Koudelky spatřil jednou večer Bedřicha Hniličku, jak leze před prodejnou po čtyřech a vyje na měsíc. „Ten Béďa Hnilička je blbej jak pes baskervillskej,“ utrousil tehdy o ubohém prodavači otec ohavnou poznámku. Petr, který měl dnes možnost zažít podobný výkon Bedřicha Hniličky, se musel vší silou ovládat, aby zvládl další a další přívaly smíchu, které se mu draly do hrdla.

*     *     *

Marie Koudelková vyhlížela nedočkavě z okna svého spasitele. Byla pyšná na svůj nápad pozvat Bedřicha Hniličku po někalikaměsíční odmlce opět do svého domu, i když krátce pomyslela na následky, které její pozvání přinese. Její muž by samozřejmě s něčím takovým nikdy nemohl souhlasit, neboť to byl právě on, kdo vyhnal Bedřicha Hniličku, jediného intelektuálního přítele, kterého v životě měla, z jejich domu. Nebylo to snad proto, že by na něho žárlil – to v žádném případě ne, právě naopak – její muž, o němž měla ještě horší mínění než o jeho bratru Františku Koudelkovi, všude prohlašoval, že Bedřich Hnilička není chlap, ale naprosto neškodný exemplář gaye. „A je nebezpečnej, protože dostává častý záchvaty amoku,“ prohlásil František Koudelka. Své tvrzení, co se týče příslušnosti ke gayům, dokládal tím, že Bedřichu Hniličkovi je už třicet čtyři let a nikdo ho ještě neviděl chodit s jedinou ženou. Ba právě naopak: často prý za ním jezdí teplouši z Prahy... „To je ale nestydatá lež,“ pomyslela si Marie Koudelková. „Vždyť jsou to přece jeho bratři!“

Matka Koudelková právě s hořkostí pomyslela na aféru, kterou její muž udělal z toho, že prodavač, který honil mezi regály velikou krysu, rozbil několik lahví s pivem. „Prý to bylo v záchvatu amoku,“ rozhlašoval její muž od domu k domu... Náhle její tvář opanoval sladký úsměv. Spatřila po návsi přicházet toho, o kterém celou dobu přemýšlela. „Bedřich Hnilička,“ zašeptala jako v extázi a rozeběhla se ke dveřím, vstříc tomu moudrému, podivuhodnému člověku.

„Pane Hniličko!“ zajásala mu v ústrety, „konečně jste tady! Ani nevíte, jak jsem ráda, že jste přišel... Petře,“ obrátila se ke svému synovi, „nech nás na chvíli o samotě.“

„Prosím,“ ušklíbl se Petr, a jen taktak že unikl vražednému útoku matčiných očí, které mu užuž provrtaly tvář.

Marie Koudelková usadila svého hosta v pečlivě udržovaném návštěvním pokoji.

„Mohu vám nabídnout šampaňské, pane Hniličko?“

„Víte, že nepiju,“ pohlédl na ni prodavač vyčítavým pohledem. „Jestli něco nenávidím, paní Koudelková, tak je to především alkohol. Nikdy, v žádném případě, si nedám ani kapku. Alkohol oslabuje myšlení a vůli. Lidé, kteří příliš pijí, končí často ve vězení, blázinci, nebo rovnou na hřbitově. Ne, nechci skončit jako oni!“

„Máte pravdu, pane Hniličko. Vy máte vždycky pravdu. Já si myslím to samé, a proto piju alkohol jenom jednou za rok, na Silvestra. A to vždycky jenom jednu skleničku. Ale dnes jsem si myslela... když mám tak vzácnou návštěvu...“

„Ne, děkuju,“ nadsedl si s vypjatou hrudí Bedřich Hnilička. „Je to od vás milé, ale já mám svou zásadu. Raději mi řekněte, proč jste si mě nechala zavolat. Váš muž se bude určitě zlobit, až se dozví, že jsem byl u vás...“

„Pane Hniličko, stala se hrozná věc,“ vzpomněla si Marie Koudelková na svoji dceru a na její zapeklitou záležitost. „To, co vám teď řeknu, je velice háklivá záležitost, a doufám, že nezneužijete mé důvěry a nikdy neprozradíte nikomu to, co se teď dozvíte. Byla by z toho hrozná ostuda... a já už takhle nevím, jak se z toho všeho vymotám. Ta hrůza! Slibte mi, že to nikomu neřeknete!“

„Samozřejmě, že to nikomu neřeknu,“ nastražil Bedřich Hnilička uši, až mu v nich zalupalo. „Na mě se můžete stoprocentně spolehnout. Budu mlčet jako hrob...“

„Pane Hniličko, moje dcera je v jiném stavu!“

Prodavač zkameněl a po vteřině úžasu vytřeštil oči.

„Cože? Vaše dcera? A která?“

„Jana. Představte si to... A neví s kým... Ta hrůza, ten děs!“

„Jana? Neví s kým?“ zatvářil se Bedřich Hnilička, jako by spolkl vidličku a nevěděl, jestli mu chutná nebo ne. „A co budete dělat?“

„Co budu dělat? Právě proto jsem si vás nechala zavolat. Víte, že vás pokládám za nejinteligentnějšího člověka, jakého jsem v životě potkala. Bezmezně vám důvěřuju, pane Hniličko. Zachraňte mě. Vymyslete proboha něco. Vy určitě přijdete na nějaké řešení. Já žádné nevidím.“

„Řešení by bylo,“ přejel si prodavač po navoněných vlasech a na několik nekonečně dlouhých vteřin se odmlčel.

„Jaké?“ nevydržela to Marie Koudelková.

„Jana se musí rychle vdát. Je třeba jí okamžitě najít ženicha.“

„Ženicha? Kdo si ji proboha vezme, když čeká dítě?“

„Kdo si ji vezme?“ zadumal se znovu Bedřich Hnilička a prohlásil: „Třeba já, paní Koudelková...“

„Třeba vy?!“ otevřela Marie Koudelková poté, co se jí podařilo strávit obsah prodavačových slov, doširoka oči. „Vy byste si vzal naši Janu i s dítětem, pane Hniličko?“ pohlédla na něho, jako by byl ta nejkrásnější květina na světě a ona se bála ho utrhnout.

„Ano, já bych si ji vzal i s dítětem.“

„Pane Hniličko,“ uchopila ho téměř v mystickém vytržení za ruku, „pane Hniličko,“ zahleděla se mu zblízka do očí, „jaký vy jste ojedinělý člověk!“

IV.

Petr Koudelka si sbalil primitivní rybářský prut a vyrazil k potoku Mastníku. Slunce pomalu sestupovalo k západu, když se zastavil na břehu, lemovaném hustou spletí olší a popínavých křovin.

Zvedl několik plochých kamenů, než objevil tu pravou žížalu. Napíchl ji na háček a nahodil do poklidně ubíhající vody. Zatímco se splávek nevzrušeně kolébal na třpytící se hladině, přemýšlel Petr o situaci své sestry. Za poslední období jeho života ho žádná příhoda nedokázala tak silně zaujmout jako to, co se stalo dnes. „Musím vypátrat, s kým to má,“ pomyslel si ve chvíli, kdy splávek na krátký okamžik zmizel pod vodou. „Jenom jestli to Jana sama ví. Třeba si není jistá a zůstane doopravdy svobodnou matkou. S tím se musí něco udělat. Asi jí budu muset sehnat nějakého kluka, který by si ji vzal...“

Splávek znovu zmizel pod vodou. Petr ještě chvíli vyčkával a potom zasekl. Ve vzduchu se zatřepotal drobný pstruh. „Ach, ty chudinko,“ politoval ho. Krátká operace a mrňavá ryba letěla zpátky do vody. Petr vstal a chystal se objevit další žížalu, když se mu za zády ozval Janin hlas.

„Jak to, že tu chytáte načerno?“ zahučela mu zblízka zničehonic do ucha.

Á, čau,“ obrátil se a prohlížel si svoji sestru se zjevným zájmem; takový zájem jako dnes v něm neprobudila od dětských let. „Kde se tu bereš?“

„Trochu se procházím, abych se uklidnila. Ale že jsem to matce dala, co?“

„To tedy jo,“ souhlasil Petr. „Je to pravda, že čekáš to... dítě?“

Jana si pobaveně prohlédla svého bratra. Chtěla říci, že to samozřejmě trochu přehnala, ačkoliv toho vůbec nelituje – konečně bude mít pokoj od své podezřívavé a stále ji střežící matky – ale když spatřila na bratrově tváři vrcholně vzrušený výraz obdivu, pochopila, že nebude na škodu, když i jeho nechá v domnění, že její slova byla pravdivá. Co kdyby prozradil ještě dnes večer matce, že to všechno byla jenom lež, pouhopouhý výmysl? Ne, nic Petrovi neřekne. Ať se trochu potrápí. „Za pár dní, až se všechno uklidní,“ pomyslela si, „se matce i jemu přiznám, že jsem si z nich trochu vystřelila, a bude zase klid.“ Otec? Z toho si hlavu nedělala. Ten nad tím mávne rukou jako nad spoustou jiných věcí. Jsou tu přece příklady jeho jednání z minulosti.

„Samozřejmě, že čekám dítě,“ odpověděla Jana svému bratrovi s ledovým klidem. Na tváři se jí přitom nepohnul ani sval.

„A fakt nevíš s kým?“ divil se Petr.

„Ne, nevím,“ řekla poklidně Jana a v duchu se usmála, jak jsou všichni naivní, že jí takovou lež věří.

„To je tedy průšvih,“ zamyslel se Petr nahlas. „Co budeš teď dělat?“

„Co bych dělala? Počkám, až se to narodí...“

„A to chceš žít jen tak sama, bez muže?“

„No a?“

„Víš, jaká z toho bude ostuda? Všichni se ti budou posmívat. Nejlíp bude, když si seženeš nějakýho kluka a rychle se za něho vdáš. Třeba nic nepozná...“

„Ty jseš ale hloupej. To by ten kluk musel bejt úplně praštěnej. A to bych ráda věděla, kde teď nějakýho budu shánět. Všichni kluci, co je znám, jsou pěkný trdla. Jsem ráda, že jsem udělala konečně maturu a skoro všech se zbavila. Když si tak chytrej, tak mi nějakýho sežeň,“ zatvářila se Jana pobaveně a pohlédla úkosem na svého bratra, který se tvářil jako hromádka neštěstí.

„Ty myslíš, že bych ti nějakýho kluka nesehnal?“ reagoval na její málo promyšlená slova. „Kolik chceš, aby mu bylo?“

Jana si ho prohlédla jako nějaké neobyčejně poutavé zvířátko, které se jí nějakou fantastickou náhodou právě objevilo pod mikroskopem. „Ty jseš ale cvok,“ utrousila ohavnou poznámku o jeho bratrské snaze. „Běda, jestli tě napadne tahat za mnou nějaký praštěný puberťáky. Mně stačil ten Pepík, co si mi ho dohazoval loni o prázdninách. To byl ale šereda! Sto dvacet kilo! Opovaž se!“

„Kolik mu má bejt?“ opakoval znovu tvrdohlavě Petr.

„Kolik?“ uculila se Jana pobaveně. Nejmíň dvacet a nejvíc pětadvacet...“

„A co by měl dělat?“

„Jak, co by měl dělat?“

„No, jaký má mít zaměstnání?“

„To je jedno. Musí bejt hezkej, chytrej a musí umět spoustu věcí, který si nedovedeš ani představit. Tak na to rychle zapomeň. Takovýho kluka tu nikde nenajdeš. Nech to prosím na mně, jo?“

„Co myslíš tou spoustou věcí?“ nevzdal se Petr a pokračoval dál ve výslechu své sestry.

„Ach jo,“ snažila se Jana uniknout, „toho kluka si nedovedeš ani představit, natož abys ho někde na světě našel. To musí bejt naprostej génius, rozumíš?“

„Génius?“ zatvářil se Petr zmateně. „Ale jakej?“

„Třeba spisovatel nebo básník, nebo nějakej vynikající sportovec, nebo slavnej zpěvák – to je jedno...“

„Aha,“ zabručel Petr zklamaně. „Tak takovýho člověka vážně těžko někde najdu, to je fakt.“

*     *     *

Po večerním rozhovoru se svojí sestrou si Petr Koudelka připadal velice nešťastně. Cítil, že sehnat někde génia bude zřejmě nad jeho síly. Ať si lámal hlavu, jak chtěl, pořád ho nenapadalo, jak tenhle problém vyřešit. Žijí vlastně ještě nějací géniové, a jestli žijí, kde? Jak se zmocnit jejich nevšedního mozku i s tělesnou schránkou a donutit je, aby si vzali jeho sestru za ženu? Kde se schovávají ti neobyčejní lidé, kteří jsou pro ni ztělesněním všech potřebných kvalit?

Petr se zvedl z lůžka, které bylo i tentokrát arénou jeho ztřeštěných myšlenek, a lačně se vrhl po novinách, konkrétně okresním Benešovském zpravodaji. Na první straně nenašel nic zajímavého. Už podle titulků usoudil, že tam žádného génia, jakého vyžadovala jeho sestra, v žádném případě nenajde. Na straně dvě ho zaujal na okamžik článek, že k památníku sportovního velikána Tyrše někdo položil obrovský věnec, ale když o tom chvíli přemýšlel, došel k závěru, že Tyrš už nežije a je mu tudíž, bohužel, s veškerou úctou, k ničemu.

Zaujal ho i článek o tom, že 23. srpna budou jezdit po celém benešovském okrese autobusy zdarma. Jen tak letmo přeletěl přes titulek, který hlásal, že se více organizací hádá, komu patří mateřská školka. „Blázni,“ pomyslel si Petr. „A co děti – mají si kde hrát?“

Pak přelétl zběžně třetí stránku a s obavami se zahleděl na čtvrtou. Tam si přečetl, jak se chovat na radnici, a také článek o tom, že se senioři učí bránit podvodníkům v jakémsi bezplatném kurzu.

Nejvíc ho zaujal následující článek TRH BERANŮ A BURSKÝCH KOZLŮ. Přečetl si, že akce proběhne na Konopišti a pro návštěvníky zde budou připraveny ukázky starých řemesel či střiže ovcí. Chvíli o článku přemýšlel, ale pak usoudil, že bohužel neřeší jeho problém s vyhledáním patřičného génia pro Janu. Už se pomalu vzdával, ale v tom to přišlo: Před jeho očima se jako svaté zjevení objevila fotografie pohledného mladíka a pod ní článek s básní.

„Náš redaktor Petr Adler vydal právě svoji básnickou sbírku Prázdniny s Karlem Hynkem,“ přečetl si ve zkratce.

„Petr Adler, Petr Adler,“ opakoval si fascinovaně Petr Koudelka. „To je přesně on, ten významný génius, kterého hledám! Konečně trefa do černého!“

Petr Koudelka si přečetl i báseň:

NA KONCI SRPNA

Varhany mlh

a hudba roste

Nebe je

slaměný kostel

Hle: Krásný cikán

Karel Hynek

klade báseň

na ohýnek

Bylo rozhodnuto. Teď už jen zbývá zajet do Benešova do redakce Benešovského zpravodaje a ulovit, ano ulovit Petra Adlera. Jak snadné! Nebo že by ne...?