Příspěvek k národní identitě

EVA KANTŮRKOVÁ

2008

Všechna práva vyhrazena. Jednotlivé části ani úryvky z této publikace nesmí být reprodukovány, uchovávány nebo přenášeny v jakékoli elektronické, mechanické, fotografické či audio formě apod. bez předchozího písemného povolení vydavatele.

Vytištěno v České republice.

© Vydavatelství IDEÁL, Praha 2008
Copyright © Eva Kantůrková, 1988
ISBN 978-80-86995-09-0

Vstup

1. Arcibiskupské líbánky

2. Proti hříšnému kněžstvu. Mrak remanence

3. Kdo je kacíř?

4. Ó, Viklef, Viklef!

5. Královská lest a váhání

6. Tři hlasy za korunu

7. Zbyněk biskup abeceda

8. Proces

9. Přítel Páleč, přítelkyně pravda

10. U třech svatých

11. Rytíř Kristův

12. Jistota poslušnosti a neposlušnost svědomí

13. Mistře, budeš dozajista odsouzen!

Epilog aneb Smrt na mrchovišti koní

Obrazová příloha
Použitá literatura
Poznámka autorky
Je Hus ještě aktuální? – diskuse

François Brélazovi,
věrnému příteli.

„… hledej pravdy, slyš pravdu, uč se pravdě, miluj pravdu, braň pravdu až do smrti, neboť pravda tě vysvobodí…“

Jan Hus

Vstup

Baltazar Cossa, podle jména papež Jan XXIII., uprchl ve středu v noci před Květnou nedělí z Kostnice, převlečen za vojáka. Jana Husa, papežova vězně, se zmocnila divoká naděje, taková, jaké by se v sobě nenadál. Duch má jistě vládu nad slepě hmotným tělem, avšak tělo se v nejneočekávanější chvíli vzepne k divoké chuti moci volně jednat. Že papež uprchl, se Hus asi dozvěděl od svých strážců. Patřili k papežovu dvoru a když v dominikánském klášteře zřizovali celu, přední místnost upravovali pro ně: pro Husa objednali pevnější zámky, závory na dveře a silnější mříže na okno, pro ně lepší lůžka. A možná přispěchal se zprávou o papežově útěku nám neznámý Husův přítel, Pater, Otec, který z vězení propašovával Husovy dopisy. Vynesl i ten o divoké naději.

Baltazar Cossa, papež Jan XXIII., přislíbil pod tlakem hlavně německého poselstva a taky na naléhání římského krále Zikmunda, že se vzdá tiáry, udělají-li to i druzí dva vzdoropapeži. Byla z toho na koncilu veliká sláva a i mistr Křišťan, který právě v těch dnech přišel do Kostnice a Husa ve vězení navštívil, mu mohl vylíčit slavné Tedeum, které sloužili na počest papežova slibu, v Kostnici zvonily všechny zvony, koncil jásal a římský král Zikmund klesl před Cossou na kolena, aby mu vzdal díky za slib, že spoluzbaví církev trojvládí. A pak se události zvrtly; Cossa vystihl řevnivost pařížského dvora proti Zikmundovi, v bouřlivých schůzích francouzské delegace, která zasedala právě v klášteře, kde Husa věznili, pro sebe získal část delegátů koncilu i s některými kardinály, a onu středu před Květnou nedělí se převlékl za vojáka a přelstil koncil útěkem. Teď se bude drát za Rýn pod francouzskou ochranu, a jestli vedl za tiáru už jednu válku, povede i další, a proč by nevedl, když – jak se tvrdilo – pro papežskou hodnost svého předchůdce zabil.

Divoká naděje rozechvěla tělo, úvaha ale hned povznese mysl nad tato nízce lidská doufání. Pod ochranou nám neznámého Otce píše Hus svým českým přátelům v Kostnici: „Koncil je ve zmatku, jak mám za to, pro odchod papežův. Důkaz to, jak jsem poznal, že při všech skutcích má se klást Bůh nad lidský rozum; toho oni naprosto nečinili; a proto atd.“ – věc je tak jasná, že ani nestojí za rozvedení. Kdyby konciloví otcové, kardinálové, biskupové, zástupci univerzit a evropských vlád i král Zikmund soudili o Cossovi podle boží pravdy, nehandrkovali by se s ním mocensky, nesloužili by za jeho vratký slib Tedeum, ale sesadili by ho rovnou z Petrova stolce pro jeho zločiny. Protože však oni sami… – atd. Boha ať kladou nad svůj omylný lidský rozum.

Naděje! Naděje však neustoupila! Je papežovým vězněm a papež uprchl; už po pouhém papežově slibu, že se vzdá tiáry, musel římský král Zikmund bedlivěji naslouchat naléhání českých pánů, aby jemu, papežovu vězni, sjednal veřejné slyšení. Starost koncilu s Cossou není jeho starostí, jeho je to starost jen potud, že propuknuvší zmatek může oddálit závěr jeho pře; Cossův útěk by ale mohl jeho poslání na koncilu usnadnit. A dá-li Bůh – při té myšlence zrovna zahoří! – mohl by se dostat i na svobodu. A svobodnému těžko upřou veřejné slyšení… Vždyť proč za ním tak nečekaně přišli čeští páni ze Zikmundova dvora? Měl ve vězení dosud jen nepatrně návštěv: přišli polští rytíři a pak až Křišťan, ten dobrý, dobrý Křišťan. Ani Jan z Chlumu se neodvážil navštívit ho, přestože cesta do cely byla smluvená a u stráží podplatitelná. Možná české pány poslal Křišťan; anebo přišli s vědomím Zikmundovým? Přišli, protože bylo vidět papeži paty? A jak byli vlídní! Pan Václav z Dubé se při rozmluvě až rozslzel. Jistě vypadá zbědovaně, ale snažil se jim vnukat tu sílící naději, jen naději. Pro něj je jediná: docílit veřejného slyšení. Přiměje-li král, jak slíbil a jak jej páni z Čech urgují, koncil, aby jej, Husa, nechal veřejně vystoupit, jeho výklad bude nezvratitelný, jako je nezvratitelné Písmo. A to tím spíš po Cossově útěku.

S panem Václavem, který plačky přikyvoval, stál vedle pana Myšky i pan Vilém Zajíc; a jej hlavně Hus – současně jak se snažil získat pány pro svůj výchozí postoj, že on přišel do Kostnice pravdu Písma obhajovat, nikoli se za ni před koncilem kát – bedlivě pozoroval a uklidnil se, když ze Zajícových gest, hlasu i pohledu poznal, že šlechtic k němu chová přátelství. „Seznal jsem,“ napíše Janovi z Chlumu, „že pan Vilém je můj přítel. Prosím, poděkujte mu.“ Při pohledu na pana Viléma se Husovi sevřelo srdce přesložitou vzpomínkou na jiného Hazmburka, na pana Zbyňka.

Jan XXIII. úspěšně uprchl na území rakouského vévody Fridricha, kterého si koupil velikými penězi; odsud se hodlal probít do Francie, která ho bude proti Zikmundovi podporovat, a přikázal svému dvoru, aby odešel za ním. Z Kostnice nastal úprk, k němuž se přidal i mnohý předtím protipapežský kardinál, odešla celá kurie a koncilu hrozilo, že se rozpadne. Zprávy prosakují vězeňské dveře a naději, která tak hřála, v poryvech střídá až panický strach. Je podvečer Květné neděle, strážcové už Husovi řekli, že odejdou, do rána tu nebude jediný; když prchá papež, nemůže si být jist životem ani poslední jeho voják; a přítel, který pro Husa vykonal tolik dobrého, čeká v cele až dopíše poslední dopis z tohoto vězení. „Již strážcové moji všichni odcházejí a nevím, co budu jíst a nevím, co se se mnou stane v žaláři,“ píše Hus Janovi z Chlumu. „Prosím, obraťte se s jinými pány na krále, aby se mnou učinil nějaký konec.“ Pak připíše: „Aby neměl pro mě ani hříchu ani hanby.“

Je odpůrcem, odsouzencem i vězněm papežovým, a když Baltazar Cossa už není v Kostnici a jeho dvůr spěchá za ním, kdo proti němu na koncilu povede při? A jestliže papež prchá s celým dvorem, jestli odvolává od jeho dveří posledního strážného, proč jej nepouštějí? „Biskup kostnický,“ píše Chlumovi své hlavní sdělení, „mi poslal list se zprávou, že se mnou nechce nic mít. Totéž učinili kardinálové.“ Biskup kostnický je podřízený muž, vykoná to, co mu přikáže král anebo koncil, ale když se chuti věznit ho vzdali i kardinálové? Po útěku papeže se stali plnými vládci koncilu, a nechtějí-li oni s jeho vězněním nic mít, oni, kteří ho vlákali do vězení, není to čas pro krále Zikmunda, aby jej přišel osvobodit? „Obraťte se rychle na pana krále,“ žádá Hus Jana z Chlumu, „protože je nebezpečí v prodlení.“ Kdo jiný má teď klíč od jeho vězení, než Zikmund? „Ostatek, co bych od vás žádal, rychle a dobře pochopte,“ píše Hus příteli. Věrný a poctivý Chlum znal zákruty Husova uvažování, my se můžeme jen domýšlet, co asi měl rychle a dobře pochopit. Co takového, že by to nesnesl ani papír, který doručí spolehlivé ruce? Žádá Hus rychlého koně a oblek na přestrojení, aby mohl po propuštění od dominikánů utéci z Kostnice? To stěží, neboť píše dále: „Bojím se, aby mne hofmistr papežského dvora s sebou v noci neodvezl; zůstal dnes totiž v noci v klášteře.“ To je druhé významné sdělení Chlumovi: prominentní papežův vězeň, tak významný, že by stál za vydírání, se bojí, aby nebyl Cossou unesen. „Máte-li rád ubohou hus,“ použije Hus svého smutně ironického kryptogramu, „postarejte se, aby mi král dal strážce od svého dvora.“ Kdepak by chtěl prchat! Když už jednou s tváří nezakrytou a v klatbě, která nebyla Cossou odvolána, a bez králova ochranného glejtu vešel do koncilového města, kde byl lstí uvržen do žaláře, chce docílit zejména teď, když je po papežově útěku koncil ve zmatku, toho, proč do Kostnice přišel: veřejného slyšení! Ať král dá střežit jeho vězení. A teprve pak připíše větu, jejíž divokou naději úvaha tiší: „Anebo aby mě dnes večer osvobodil ze žaláře.“ Bude-li Zikmund chtít, teď jej může dostat na svobodu. Ach, být tak zas zpátky ve vlídném domě vdovy Frídy. Dopsat si koncilní kázání! Obejmout přátele! – a rozum neustále rozechvělé srdce tiší. Je až dojemné, že možnost osvobodit ho klade Hus až jako druhou. Ztiš se, srdce, ztiš, neubírej sílu odhodlání a rozumu a vůli.

Dopis se zachoval, byl tedy doručen; co udělal Chlum, se neví. Moc toho nestihl, jestli vůbec něco. Král Zikmund po úřadě se zbylými kardinály odevzdal klíč od Husova vězení kostnickému biskupovi Ottovi III., který vězně ještě té Květné neděle v deset hodin večer dal dopravit do žaláře na svou tvrz Gottlieby nedaleko Kostnice. Zikmund je velký hráč a svých zisků se jen tak lehce nevzdá. Mít Husa ve vězení je jeho několikanásobný úspěch vůči kacířským Čechám, jeho už brzkému dědictví: má v šachu Husa, nebezpečného kacíře, ale i české pány, kteří se ho zastávají; a zneškodňuje bratra Václava, zostuzeného v Evropě podporou kacířství. Husem ovládá i koncil, otcové jsou chtiví kacířství potrestat; a až zchytá Baltazara Cossu, znovu bude pánem koncilu i vnitřní Evropy.

V záři pochodní odváželo Husa dvě stě vojáků na lodích po proudu Rýna, tak se báli, že by jej mohl někdo osvobodit. Na Gottliebech, ponurém hradu, jej vsadili do věže; vzduchu měl dost, ale taky zimy, byl teprve březen a od Alp i od jezera fouká. O pár týdnů později Zikmund a kardinálové na Gottliebech uvězní i sesazeného papeže, dostihli jej dříve, než se dostal na druhou stranu Rýna. Jenomže Baltazar Cossa, původem syn piráta a osudem papežský vrah, jehož jméno Jan XXIII., aby jej očistil, vezme na sebe po pěti stech letech muž, mající blíž k Husovi než k jeho soudcům, byl jistě vězněn v biskupově soukromém křídle, kdežto Husovi upevnili na nohu okov, za který ho upoutali ke stěně. Na noc mu ukovávali i ruku. A jestli Cossu pak nový papež propustí na svobodu a bude jej znovu jmenovat kardinálem, o Husovi kardinálové i král doufali, že jestli na Gottliebech rovnou nezemře, aspoň ho tvrdé vězení zlomí.

Velikonoce prožil Hus v okovech a v osamění, bez bohoslužeb a svátostí. „Radujte se všichni,“ napsal týden dva předtím, než ho odvlekli na Gottlieby, „kdož jste spolu v Pánu, pozdravujte se vespolek a připravte se, abyste před svátky velikonočními důstojně přijali tělo Páně, jehož jsem já, pokud se svátostně přijímá, již dlouho neměl a ještě mít nebudu, dokud si Bůh bude přát. A není divu, vždyť i apoštolové Kristovi a mnoho jiných světců měli týž nedostatek v žalářích a pustých bydlištích.“ Avšak i vždycky předtím, když se ocitl ve veliké tísni, si jeho víra i obrazivost přivolaly Krista co nejblíž, a byl by tedy div, kdyby za těchto zlých dnů a nocí, kdy se naděje na veřejné slyšení a na svobodu rozbily o Zikmundovu věrolomnost a kdy nebylo lze uhodnout, zda ho tu chtějí v tichosti zabít, či jenom usoužit do zapomenutí, nepocítil až fyzické splynutí s tím, za jehož pravdu se bral. Ve svojí světnici v Betlémě prý měl Krista zobrazeného na stěně a nebylo nemožné, aby se mu na Gottliebech, když zavřel oči, obraz milovaného Pána promítl na kamennou zeď. Jeho pašije, mé pašije. Dej, Pane, ať dostojím Tvému příkladu. Věděl už v Čechách, že ho jednou zabijí, měl několikrát možnost vybrat si okolnosti té smrti a nyní jistě děkoval Bohu za rozvahu, s níž oddaloval to rozhodnutí. V Čechách i jinde umírali mnozí pro pravdu boží, a světem neotřásli; zemře-li on v Kostnici, mělo by to svou váhu.

V Čechách! Z okénka možná neviděl směrem k domovu, možná ani žádné okno, z něhož by viděl do kraje, v cele neměl. Chodil po kobce, okovy chřestily a – myšlenkami doma – česky zpíval. Zpíval všechny svoje písně, které Zbyněk Hazmburk v Betlémě zpívat zakázal; a skládal českou píseň novou, jak to na něj budou jeho nepřátelé žalovat. Píseň o Kristovi, jak jinak. Zpíval, a za přivřenýma očima se mohl s Kristem ocitnout doma. Doma? V Betlémě? Pod lipú? U paní králové? Na universitě? Doma je tak ještě spíš v nebesích, mysl je podivně rozpolcená: svět, který je, chce stvářet jako dobrý; a že je svět zlý, zlobou prosycený, touží současně po nebeském spočinutí. A buď že v žaltáři, který mu neodebrali, bylo několik nepopsaných stránek, anebo že mu dali pero, inkoust a něco listů, když znovu začali s výslechy, napsal a skryl na těle dva dopisy. „Budeme-li druhy Kristovými v zármutcích,“ napsal v listu Pražským, Lounským, Žateckým a Plzeňským, „budeme se s Kristem radovat; netrpíme však za své skutky jako vrazi nebo loupežníci, my trpíme s Kristem nevinně, abychom získali život věčný.“ Do druhého dopisu složil píseň panu Jindřichovi Škopkovi z Dubé a popsané listy pronesl zpátky do Kostnice. Ale do toho je ještě daleko. Zatím zpívá a podřizuje se božím rozhodnutím. Kdo zpívá, živí ducha nadějí. Kdo zpívá, vyjadřuje dětskou čistotu. Kdo zpívá, otevírá srdce laskavosti.

Jistě se též dlouze modlil. Klekal u kamenného lože a slovo za slovem zjitřeně a zbystřeně vnímal obsah modliteb. Těsně před zavlečením na Gottlieby napsal českým přátelům v Kostnici: „Teprve nyní se učím chápat žaltář, náležitě se modlit, přemítat o pohanění Kristově a utrpení mučedníků, protože praví Izaiáš: ‚Soužení dává pochopení.‘ a jinde praví: ,Co ví, kdo nebyl zkoušen.‘“ A ponechán sobě, v okovech, vzdálen od blízkých, od nichž nemohl dostat sebemenší vzkaz nebo lísteček, nemocný, na kamenném loži, při špatném jídle, trápen úplavicí, zimnicí a bolením zubů, se jistě uchyloval i do vzpomínek.

A vypravěč může vylíčit, nač by Hus nejspíš vzpomenul, kdyby si zdůvodněně řadil události svého života, sice zcela podle pravdy a bez jediného výmyslu, ale přece omezen tím, co prověřeného se z onoho dalekého minula zachovalo až k nám. Je dost časových úseků, a důležitých, z nichž nemáme jediný doklad, jsou jiné, jež matou údaje neúplné. Ale i tak se zachovalo dost, aby vypravěč mohl s dobrým svědomím napsat, že co teď hodlá vyprávět, je snad největší lidský příběh českých dějin.

Kapitola první

ARCIBISKUPSKÉ LÍBÁNKY

Když pan Vilém Zajíc z Hazmburka přišel za Husem do dominikánské cely, dobrosrdečný Hus nemohl nebýt rozechvěn. Na chování mocného šlechtice se dala rozpoznat nálada a názor Zikmundova dvora na jeho při, ale daleko nejvíc mu pan Vilém mohl připomenout nebohého Zbyňka. Pan Zajíc nad ním mohl stanout jako nad viníkem: hle, mohl říci, neposlušným vzdorem jste dohnal až ke smrti pýchu hazmburského rodu, a jak jste sám dopadl! Že to pan Vilém ani nenaznačil, bylo jistě pravdě blíž, avšak pravda jejich sváru naprosto nevyvrací, že Zbyněk Hazmburský měl skutečně předpoklady stát se rodovou pýchou. Nikoli ale jako arcibiskup, v tom byl velký hazmburský omyl; jako arcibiskup se pan Zbyněk stal obětí zkažených poměrů. Jeho otec, sám v mládí ozkouševší, jak dobře chutná vysoko namazaný chlebík církevního obročníka, i nejmladšímu synovi, teprve patnáctiletému, opatřil výnosné mělnické proboštství a pražské kanovnictví. Hoch se ale narodil ve vojenských čižmách, a že byl Zbyněk voják vynikající, král Václav pro něj požádal papeže o dispens, aby i jako církevní hodnostář mohl v různých částech země zastávat hodnost vojenského hejtmana. I potom jako arcibiskup byl Zbyněk víc vojákem než duchovním pastýřem, a sotva se rozhodl chovat se jako autoritativní vládce církve, zlomilo mu to život. A přece, ač si tak byli vzdáleni původem i myšlením, se na čas stali přáteli. I když, pravda, se sbližovali složitě.

Poprvé se mohl Hus sejít s novým arcibiskupem tváří v tvář na synodálním shromáždění všeho duchovenstva. Byl to Zbyňkův triumf, i kapitula se mu už podřídila, neboť získal papežův souhlas se svou volbou, a byl to začátek zklidnění rozvrácené země. Král Uher Zikmund musel s drancovnými Kumány nakvap opustit Čechy a strana krále Václava, přestože ten byl dosud v zajetí, prosadila v Praze svou vládu. Spolu s tím se i nový arcibiskup, Václavův kandidát, mohl ujmout úřadu. Bouřlivé desetiletí, v němž válka stíhala válku a vzpoura proti královské moci se prolínala s Václavovými mocenskými ztrátami v říši a s bojem lucemburských potomků o Karlovo dědictví, pomalu končilo a to, že Zbyněk jako svůj první čin na stolci arcibiskupa po mnoha letech zas svolal synodu, zavánělo mírem. Husa si Zbyněk mohl získat věrností vězněnému Václavovi. Před dvěma lety, když byla země svírána ze západu i ze severu německými vojsky, Zbyněk ubránil svěřenou mu hranici a hájil krále, i když se panská jednota spojila u Prahy s Míšňany; Praha byla tenkrát obležena několik týdnů a Hus ještě po letech, až bude vyvracet obvinění faráře Protivy, že štval Čechy proti Němcům, napíše: „Když vtrhli Bavoři a podobně Míšňané do Českého království a pálili vesnice a mučili a pobíjeli chudé Čechy, měl jsem bolest nad neštěstím a řekl jsem, že z této stránky jsou Češi ubožejší než psi nebo hadi, kteří své pelechy brání, ale oni, ač mají příčinu spravedlivou, nehájí svého království.“

Na synodě Zbyněk uložil kněžím sloužit mše „za šťastný stav království Českého a za osvobození krále Václava“, současně ale mohl Husa nastřežit, když vyhlásil exkomunikaci Jana Železného, svého protikandidáta na arcibiskupství, prosazovaného Zikmundem a pražskou kapitulou. Litomyšlský biskup Jan zvaný Železný, přední postava Zikmundovy strany v Čechách, muž sveřepý a velký Václavův nepřítel, v budoucnosti i velký nepřítel Husův, ze všeho nejdřív, daleko dřív, než mohl mít jistu arcibiskupskou hodnost a úřad, obsadil arcibiskupská panství; a když se pak arcibiskupem nestal, odmítl je vydat. Co držím, držím, je panský způsob práva, ale voják Zbyněk Roudnici i ostatní državy snáz dobude zpět, než by je Železný mohl udržet, a netřeba se hned proti zpupnému biskupovi ohánět klatbou. A stejně tak mohla být Husovi na synodě lhostejná radost kněží, když Zbyněk oznámil, že zastavuje platby na zaplacení dluhu kurii za volbu předchozího arcibiskupa. Byl jím Mikuláš Puchník, muž, který trpěl pod královským mučením spolu s Janem z Pomuka a kterého kapitula vybrala právě jako opoziční a vzdorný čin proti silně oslabenému králi Václavovi. Vzdor ale selhal, Puchník zemřel dřív, než mohl být na arcibiskupa vysvěcen, kurie však poplatek za jeho volbu požadovala; Hus jednou tento případ popíše jako důkaz kuriální simonie.

I k druhému přímému setkání mladého mistra filosofie s ještě mladším arcibiskupem mohlo dojít za okolností velice složitých. Král Václav uprchl – praví se, že záchodem – z Vídně, kde ho dal Zikmund střežit na dvoře vévody Albrechta; v Čechách se potom Václav skrýval na Karlštejně a vládu obnovil, až když se ujistil, že ani české panstvo už neohrožuje jeho bezpečnost. Nezačal ale vládnout z Prahy, nýbrž z Kutné Hory, Zikmundem zle vypleněné. S králem se tu sešel i nový arcibiskup a do Prahy, již ale ani pak panovník nevyznamenal, se vraceli spolu. Král se ubytoval v Hrádku na Zderaze, ve svém soukromém sídle, a do královského paláce na Starém Městě nevkročil, dokud Staré Město, které se přidalo k Zikmundovi, nestrhlo dům purkmistra, který na Zikmundův rozkaz krále zatýkal a vyvedl jej z jeho paláce jako zločince, a dokud nezasypalo část hradebního příkopu mezi Starým a Novým Městem a nezřídilo z královského dvora fortnu do Nového Města, jemuž Václav důvěřoval. Zbyněk ovšem patřil mezi oslavence králova návratu a když zanedlouho Václav odjížděl do Vratislavi, jmenoval arcibiskupa do čela zatímní správy země. A tehdy opět zazářilo Zbyňkovo vojáctví, neboť hlavním činem vladařské rady za královy nepřítomnosti bylo dobytí Zúlových hradů a on, arcibiskup!, byl postaven do čela zemské hotovosti.

Posázavský Zúl (nebo Zoul) byl na svých násilím obsazených a nedobytných hradech hrdinou téměř tak slavným jako moravský Sokol nebo Suchý Čert z Kunštátu, hejtmani malých neporazitelných vojsk a nedobytných kamenných sídel. Hejtman Jan Zúl, otec dvou stejně zbojnických synů, před lety sloužil králi Václavovi a poslední dobou byl ve spojení s markrabím Prokopem, královským bratrancem, o němž se vědělo, že je hlavou opovědných zbojnických rot. Král ale byl ve Vratislavi a markrabí Prokop, tak jako Václav předtím, byl právě v Zikmundově zajetí, Zúla se neměl kdo zastat a strana velkého panstva jej vybrala za oběť při posilování svých pozic proti otřesenému králi. Nejprve Zúla vyzvali, aby hrady, na něž mu upírali právo, sám vydal, a když odmítl, schopný voják arcibiskup Zbyněk v urputném boji, v němž padlo mnoho lidí, oba hrady dobyl. Hejtman Zúl byl při tom zajat i se svými padesáti vojáky, většinou prý mladými a krásnými muži, a přivedli ho do Prahy, kde jej se všemi jeho druhy okázale popravili.

Hus dobře znal životní příběhy těchto drobných šlechticů, z nichž mnozí sloužili královi a z nichž ti nejzdatnější a nejschopnější, kteří ho přežijí, se v budoucnu stanou hejtmany husitských vojsk; u nich doma na Prácheňsku se to jimi kolem rožmberského panství jen rojilo. A měli větší podporu a sympatie veřejného názoru nežli mocní pánové, kteří si proti nim vynutili na králi zákony jako proti škůdcům zemským, přestože jejich loupežné přepady byly ve své většině obřadnou formou opovězeného nepřátelství, vyvolaného křivdou, a nikoliv jenom sprostým záškodnictvím. Byla to drobná neutuchající válka a příběhy těchto mužů rytířské cti, vojenské dovednosti a prázdných měšců byly při všem jejich zbojnickém heroismu posmutnělé. Co máš, tím si nikdy nemůžeš být jist, protože sousední silný pán ti to ohradí, odežene nebo tě o to připraví lstí. Tak se chudé zemanství živilo vojnami a ospravedlňovalo svou čest v loupežení, lapkové přepadali panské kolem cest, kradli pánům koně, dobývali hrady, Zúl z Ostředka ony dva asi takto taky obsadil. Není jisté, kdo požádal o to, aby Hus doprovodil Jana Zúla k šibenici, zda arcibiskup Husa nebo Hus arcibiskupa; ve výkladu kněžských povinností však Husova útěcha odsouzenému zbojníkovi stála nad Zbyňkovým dobytím Zúlových hradů a nemusí být daleko od pravdy, že Zbyněk, pokud vůbec Husův čin pochopil, jej mohl nést nelibě, jako tichou kritiku své osoby.

Ať tak či jinak, jisté je, že zatímco duchovní kníže české dobylo s velkou ztrátou lidských životů Zúlovy hrady a vydalo Zúla a jeho druhy katu, betlémský kazatel, když měl tak hanebně skončit hejtmanův život, mu přispíšil zachránit to nejdůležitější – jeho duši. Kněz provázející odsouzence jistě má blíže k němu nežli k jeho katům, a jestli Hus někdy na Jana Zúla vzpomněl na Gottliebách, pak taky možná proto, že okov, který se mu zadíral nad kotníkem do nohy, se velice podobal onomu, v němž vedli Zúla na Šibeniční horu. Mluvil Hus se Zúlem v noci? Ve dne? Krátce? Dlouze? Vzpouzel se Zúl? Lál? Stěžoval si na nespravedlnost panstva, které chce i krále připravit o moc? Bouřil se? Co jiného mu mohl Hus říci, než aby už o tom nepřemítal, jemu že nastala starost jiná a důležitější, než je dobytý hrad a smrt oprátkou; a že chce-li skutečně dokázat nespravedlnost toho přepadu a vlastní šlechtickou bezúhonnost, může to udělat jen tím, že zemře jako opravdový křesťan. Tak je převýšíš, mohl mu říci, a duši před Bohem neztratíš. A co asi bylo působivější na úžasném divadle hromadné popravy? To, nač čekali čumilové? Oběšení statečných „chlapů, krásných jako panny“? Anebo přítomnost betlémského kazatele vedle Zúla, který kajícně volal: „Svatá obci! Prosím vás, proste za mne Pána Boha!“

Tak se se Zbyňkem poznávali a sbližovali. Spolupráce pražského arcibiskupa s reformátorskými hlavami v českém universitním národě byla velkou pražskou podivností, a ta trvala ne měsíc, ne rok, ale celá čtyři léta! A můžeme mít téměř za jisté, že to bylo hlavně Husovou zásluhou, výsledkem jeho smyslu pro uměřenost i jeho reformní upřímnosti. V arcibiskupovi nemohl vzniknout pocit, že by Hus sledoval nějaký osobní cíl, že by si stykem s ním upevňoval osobní pozici; a Husova nikoli služebná, ale přece jen uctivá obřadnost ve styku s ním, který byl snad o šest, snad o více let mladší, musela Zbyňkovi lichotit. A ne nedůležitým důvodem arcibiskupských líbánek s reformním křídlem university mohla být i Zbyňkova jistota, že se jeho nevzdělanosti dostane nepokořující rady. Šestadvacetiletý Hazmburk spadl do pražského duchovního prostředí jako čistý list, nepopsaný ani latinou, ani němčinou, arcibiskup měl za sebou jen život v sedle a divokou sílu a opojnost vojančení. A měl-li jaký znalý ideál, pak ten dobově obvyklý, vědomí cti rytířské věrnosti. Číst a psát, povídalo se, mladého probošta nenaučili, ostatně on proboštství a kanovnictví poznal jen ve formě dávek, které ho živily. Psát a číst, povídalo se, se začal učit z nezbytí až na arcibiskupském stolci, a tedy nejen o svaté theologii, ale ani o daleko prostších vědách nevěděl ani zbla. A přitom hned prvním krokem se měl orientovat a rozhodovat v další z kacířských afér, jimiž preláti v Praze i všude jinde v Evropě ovládali církev a veřejný život.

Aféru rozvířili němečtí universitní mistři v příhodné době, kdy mezi Zbyňkem a Janem Železným nebylo dosud rozhodnuto, nad církví panovala pražská kapitula, zemi ovládal Zikmund a král Václav, mající s kapitulou tak mnoho otevřených účtů, zejména ten za umučení jejího generálního vikáře Jana z Pomuku, čin, který též ho stál říšskou korunu, byl v pevném zajetí. Ve chvílích otřesené moci si všechny strany mezi sebou se svářející a bojující mohou myslet, že právě jejich pozice je ta stálá, a každá se činí pro její upevnění. Pražský církevní úřad už dlouhá desetiletí dráždil nejen král Václav, omezující arcibiskupskou moc, ale taky čeští církevní reformátoři. Čeští universitní mistři a kazatelé už ve třetí generaci vždy znova a znova, po každé porážce nanovo, sytili ducha názorovým odbojnictvím, v době Zbyňkova nástupu to byla Janem Viklefem oživená a z Anglie do Čech dovezená filosofie realismu. Viklefův spis o universáliích vyvolal v českém reformním prostředí hotový názorový výbuch. Na všech evropských universitách, hlavně v Paříži, ale i v Oxfordu, odkud Viklef pocházel, převládal kdysi silný, teď už k nepoznání oškubaný nominalismus Occamův, a Češi v Praze se přimkli k pronásledovanému realismu. Viklefovy spisy začaly na pražskou universitu pronikat, když se česká princezna Anna provdala na královský dvůr do Londýna a když na Oxfordu začali ve větším počtu studovat žáci z Čech, pro které tu založil stipendium oxfordský mistr Vojtěch Raňkův z Ježova, jedna z hlav českého milíčovského hnutí. A tito studenti a později mistři si ve vědách vybírali, co bylo českým myslím nejbližší, a s Viklefovými spisy přiváželi i pietní památky, dokonce prý kámen z Viklefova hrobu; snad jej měl na psacím stole sám Hus.

I němečtí mistři na pražské universitě zastávali pravověrný nominalismus a ve filosofických sporech se Češi a Němci vzájemně osočovali z kacířství. Reformátorům víc vyhovuje nadvláda ideje nad věcí a povýšenecká skepse nominalistických modernistů vůči schopnostem rozumu dobrat se i největších tajemství je dráždí, zatímco nominalisté dobře tuší, že idea může předcházet nejen věci, ale i činu a filosofický realismus že může s reformátorským zanícením vnést neklid i do mocenských poměrů. Odtažitý filosofický spor měl dalekosáhlé významy a němečtí mistři, bránící, co jest, proti tomu, co se prosazuje a chce být, a také znalejší taktických tahů než jejich o překot se k novému hrnoucí protivníci, sáhli k chytrému obchvatu; převedli filosofický spor, kterému stejně nikdo nerozumí, na theologickou půdu a k problémům, jimž rozuměli všichni, k otázce eucharistie, církevní moci a papežství. Učinili tím něco zcela paradoxního; seznámili české prostředí s theologicko-mocenskými pilíři viklefismu vlastně dřív, než si je Češi mohli přečíst přímo z Viklefových knih. Zatímco totiž Stanislava ze Znojma a jeho žáky Štěpána Pálče, Jana Husa či Jakoubka ze Stříbra spalují filosofické objevy realistické, mladý německý mistr Jan Hübner, slezský Němec, si patrně z Lipska, kde předtím působil, přivezl i jinou znalost Viklefa než jen filosofickou, a použil ji proti pražským realistům.

Tento dominikán, pes Páně, jak se členům protiheretického řádu říkalo, si opatřil 24 Viklefových článků, které už před dvaceti lety odsoudila londýnská synoda, a sám z Viklefových spisů Dialog a Trialog vypsal dalších jednadvacet článků; vytvořil tak slavný soubor 45 Viklefových artikulů, o němž sám nemohl tušit, jak dalekosáhlý založí spor. Ten spor je osou Husova dramatického příběhu, budou se na něm lámat charaktery a ničit přátelství, bude se v něm platit zradou i životy. Největší boje mohou začít i nenápadně, a zde šlo německým mistrům o to, podlomit pravověrnost filosofie realismu důkazem, že ve svých theologických spisech je Viklef kacířem. Mistr Jan Hübner předložil vybrané artikuly pražské kapitule a její administrátory, vládnoucí namísto dosud nepotvrzeného arcibiskupa, požádal, aby proti viklefistům zakročili; Stanislav ze Znojma, hlava českých filosofických vzpurníků, napíše Hübnerovi dopis, v němž protestuje, aby profesor, který ve školské disputaci připustí znalost i možná bludného názoru, byl hned označen za kacíře; Hübner i dopis předloží kapitule.

Tak je učený spor přenesen z university na mocenskou církevní autoritu; a není to tak dávno, co pražská kapitula nařčením z kacířství umlčela nejdřív Milíče a pak Janova. Kapitula ale zachová dekorum: požádá o odborné theologické posouzení vybraných Viklefových článků universitu, tedy profesory theologie, kde ovšem mají převahu mistři němečtí, svým filosofickým názorem nominalisté. Spor se tak sice vrátí na universitu, ale už v podobě theologického dobrozdání; a to je ten chytrý obchvat sporu původně filosofického: už nejde o realismus kontra nominalismus, ale o to, zda je Viklef kacířem v názoru na eucharistii a papežskou moc. A je-li kacířem v jednom, může být kacířem i v druhém, realismus už nemusí být vyvracen argumenty filosofickými, a nadto se nad jeho zastánci začne vznášet ódium kacířství. Mocensky monopolní duchovní instituce mají způsoby, jak potlačit neoficiální názor, rozpracovány do daleko větší elegance, než jakou by se mohlo skvít jejich vlastní vyžilé duchovní vybavení.

A i okamžik konfliktu byl vybrán dobře: po Husovi, který by zápas předem rozhodnutý na universitě těžko připustil, byl rektorem zvolen německý mistr Walter Harraser z národa bavorského, a ten ochotně svolal celouniversitní shromáždění mistrů. Zde universitní notář přečetl vybrané Viklefovy články a pohoršení Češi odmítli soubor jako podvržený. Mikuláš z Litomyšle přímo obvinil Hübnera z podvrhu a Jan Hus se o Hübnerovi vyjádří, že „takoví knihokazi by spíš zasluhovali hranici nežli kazitelé šafránu“. Narážel tím na nedávné upálení dvou nepoctivých obchodníků s kořením. A protože není jisté, že čeští mistři mohli už znát citované Viklefovy theologické spisy, spíš se zdá, že je neznali, mohli na této schůzi víc předpokládat než dokazovat, že Hübnerova redakce články překroutila. I Hus při výslechu v Kostnici rozlišuje tuto dobu znalosti Viklefových filosofických spisů, „které se mi velmi dobře líbily“, od pozdější, kdy do Prahy přijdou i Viklefovy theologické spisy. Viklefův Dialog a Trialog zanedlouho vyvolají názorový výbuch ještě dalekosáhlejší, než byl tento realistický, teď ale zatím oxfordského reformátora čeští mistři hájí lpěním na realismu. Štěpán Páleč prý vzrušeně hodil Viklefovu knihu o universáliích na stůl a volal: „Ať povstane kdokoli a útočí i na jediné slovo! Chci každé hájit!“ a Stanislav ze Znojma, ctihodný vůdce českých opozičníků, vystoupil prý na obranu Viklefa tak rázně, že mnozí němečtí mistři ze schůze pohoršeně odešli.

Německá většina hlasů pak ale stejně usnesla, že nikdo nemá ani veřejně ani tajně vybrané artikuly učit, kázat je a tvrdit, spor o český reformismus na sebe začal brát podobu sporu o Viklefa… – a nevědomý Zbyněk se za tři měsíce nato stal řádným pražským arcibiskupem a tím i kancléřem university a měl se ve sporu nejen orientovat, měl jej i rozhodnout. A že byl vyzdvižen stranou opačnou, než na které stáli oficiál Jan Kbel a generální vikář kapituly Jan Nos, oponenti jeho volby za arcibiskupa, i že nepochybně potřeboval pomoc, o niž se jeho hrdost těžko mohla ucházet u těch, kteří přáli Janu Železnému, a i proto, že celkově patřil ke straně Václavově, zvolil si české reformátory za své rádce. Spor byl tedy otevřen, role jsou rozdány. Jen mistr Jan Hübner, ten který konflikt založil, konflikt, na němž jak po divoké vodě poletí osudy účastníků dramatu, osud Husův, Stanislavův, Pálčův, ale i Zbyňkův a Václavův, když pak ještě v lednu následujícího roku odřídí kvodlibet, na němž Viklefa a jeho čtenáře veřejně označí za kacíře, jakoby na důkaz toho, jak úžasně hraje v lidském životě náhoda, navždycky z Prahy mizí. Splnil své, a šel.

Tak se stali přáteli. Ach ale jejich přátelství! Vždyť kdo byl Jan z Husince a kdo bylo ono zpupné a pyšné dítě hazmburské! Jejich hvězdy stoupaly na zlomu století současně, každá však odjinud, jinak a jinam; a oba v očích toho druhého dopadli špatně. Tam synek váženého bohatého šlechtického rodu, zde syn sedláka, jestli ne sedláčka nebo vesnického řemeslníka. V šumavském podhůří, na dohled od Libína, valivé, mocné hory, ukazují dodnes rodný Husův dům. O místě i datu Husova narození vedli historikové spory, mějme za to, že se narodil roku 1371 v Husinci u Prachatic a že v Prachaticích vychodil základní školu. Zatímco hazmburské hrady a rodokmeny jsou podrobně popsané, i o jménu Husova otce se historikové jen dohadují; možná se jmenoval Michal. Bezpečně se ví, že měl Hus aspoň jednoho sourozence, bratra: o jeho synech píše v Kostnici v jednom ze závětných dopisů, radí, aby nechodili na kněze, nekonali by své povinnosti jak by měli, ať se raději učí řemeslu. Dost se vypráví – legendárně – o Husově mamince. On sám o ní vděčně napsal, že ho naučila modlit se. Byla zbožná, jako byl vůbec zbožný tento jihočeský kraj náboženských horlivců a sekt.

Podle tradice se Husův dům nachází na spodnější části husinecké návsi, blíž středu Husince, je to jako ostatní kolem dům komorového typu s krytým průjezdem na středu, oddělujícím přízemní světnici s kuchyní a krbem od chléva s komorou na obilí na patře. Domy spolu těsně sousedí bočními zdmi a jejich štíty tvoří dvěma protilehlými řadami typickou dlouhou a širokou jihočeskou náves. Ten, který dnes ukazují, má z chléva zřízeno museum a z komory světnici zařízenou učenecky a je celokamenný; tehdá mohl být nanejvýš roubený s kamennou podezdívkou kolem ohniště a oplácaný lepenicí. Ani průjezd asi nebyl krytý. Že byl žáček chudý, vypráví Hus sám: nejdřív udělal z chleba lžíci, pak lžící jedl hrách, a jedl a jedl, dokud nesnědl i lžíci; to však, že si žákovská léta odbyl v Prachaticích, kde postoupil výukou až na choralistu chrámu, se jen odvozuje; avšak i v Prachaticích ukazují školu, nízké starobylé stavení vedle chrámu, do níž prý chodil on i Žižka; a stejně tak se odvozuje, že mu na pražská studia pomohl mistr Křišťan z Prachatic, Husův celoživotní otcovský přítel. Až do jeho dvaadvacátého roku, kdy se stal bakalářem na filosofické fakultě, se o Husovi téměř nic tak zcela prověřeného neví.

Přestože Prachatice nebyly tenkrát žádným zapadákovem, patřily bohaté vyšehradské kapitule a ležely na Zlaté stezce, vedoucí z Rakous a Bavor přes Písek do Prahy, Praha musela Jana z Husince ohromit výstavností i veselostí. Pravá říšská metropole i obchodní centrum. Ještě tu dožívala karlovská rozmáchlost, která za Václavovy doby musela připadat až přesyceně, sama země na ni nestačila a odsouvaná ze středu říše karlovskou okázalost už jen užívala. Jen těch nových a rozestavěných chrámů! Té šíře Nového Města! Nedlouho po tom, koncem husitských válek, navštívil Prahu španělský básník Diego de Valera a prohlásil: Soudím, že jsem většího města neviděl.“ Praha byla vlastně souměstím, tvořila ji tři města královská, Staré Město, Nové Město a Malá Strana, a jedno město poddanské, Hradčany. Její součástí byly dva hrady, hradčanský a vyšehradský. Rozlehlostí byla menší než Řím a Cařihrad a rovnala se Londýnu a Paříži, s tou výhradou ovšem, že Nové Město nebylo v té době plně zastavěné. Počtem obyvatel Prahu převyšovala města jako Milán, Florencie, Bruggy, Paříž, přibližně stejný počet obyvatel (asi 30 000) měl Kolín nad Rýnem. Historici uvádějí počet obyvatel pouze hrubým odhadem, nemají prameny, o něž by se mohli opřít; někteří píší, že Praha měla 30–40 000 obyvatel. Byla tedy rozhodně největší městskou aglomerací ve střední Evropě. Ve vzduchu už ale muselo viset, že je to druh slávy a rozmáchlosti těsně před zánikem. A nás, dědice tohoto času, může zaujmout, jak silná a nepřemožitelná je tradice; starodávné pražské ulice, už i přestavěné, se doposud jmenují podle zasvěcení kostelů, které tu stály: Petrská, Valentinská, Martinská, Haštalská, Havelská, Anenská, Michalská, Jilská, Jindřišská, Štěpánská; jména někde zůstala i tam, kde už kostel není…

Zbožná maminka se jistě bála, aby se Janova vesnická nezkušenost nezkazila mezi choralisty prachatického chrámu, Husa ale nezkazila ani veselá Praha. Vypravěče, když čte Husova napomínání, rady, jeho listy a texty, napadá, jaké asi důvody v jeho životě a v jeho povaze vyhrotily jejich étos, kterému rozumí, a vybičovaly jejich až moralismus, který ho odpuzuje. Těžko odviselo od prostého původu nebo i od evangelického zanícení pro Krista, když vedle přísnosti a vysokých nároků na kněze Hus zamítal i laikovu obyčejnou veselost nebo i jen fintivost žen; ani nechuť k obecné hrubosti a rozpustilosti doby, ale ani vášnivá zbožnost nemůže děvečce na vsi zakázat tanec a líbivé šaty jako dílo ďáblovo. A tím spíš vedle tohoto vydutého úzkoprsého moralismu zůstává nevysvětlené, proč se knězem Hus stal až kolem třicítky, pět let po dosažení kanonického věku. Spisovatel by oba motivy spojil a napsal by, že Hus možná někoho velice miloval, nějakou mu nedostupnou ženu, spisovatel ve fabulaci odvážný by rovnou vybral sličnou a nešťastnou královnu Žofii, na niž Hus vzpomene i v posledních listech z Kostnice, z marné lásky se namísto universitním vědcem stal knězem a pak až do konce života nepřirozeně zdůrazňoval celibát… Vypravěč však může to, čeho si všiml, pouze konstatovat; a možná důvod, proč Hus otálel s vysvěcením, byl skutečně ten ideální: stal se knězem, až když se cítil být dost silným a připraveným dostát poslání, o němž má z Písma představu nejnáročnější; a taky – abychom zůstali i blíž pravdě i víc při zemi – universitní kariéra profesora filosofie nezabezpečovala tak spolehlivě, jako kazatelství a místo správce v Betlémě, dotované stálým příjmem. I Jakoubkovi ze Stříbra dobrý Křišťan poskytuje obživu na své faře, i Štěpán Páleč shání faru jako obročí; na filosofické fakultě nebyly profesury placené, příjmem mistra filosofie byly jen promoční taxy a nevelké kolejné. Slušně jsou zabezpečeni jen doktoři theologie, koleje jejich fakulty mají vlastní velkostatek. A možná i proto se Hus dává vysvětit, že krátce nato zahájí studia theologická; za učeného doktora theologie, přestože splní všechny předepsané povinnosti, ho ale vrcholová fakulta neuzná: stane se mezitím stíhaným kacířem. Ideální stránka byla tedy u Husa přece jen silnější, než ta praktická; ostatně před smrtí mohl odkázat sedlo, dvě suknice, kožich, žaltář a knihovnu v Praze; víc majetku nezanechal.

Do Prahy asi přišel o něco starší, než bylo na universitě obvyklé, možná opravdu čekal, až se prachatický Křišťan stane mistrem filosofie a bude ho moci vzít k sobě do koleje; bydlel v burze při koleji Václavově. Věhlasnější byla starší kolej Karlova, umístěná v Rotlevově paláci, kde je Karolinum i dneska, ta byla obsazená hlavně Němci. Je původem chuďas, ale jeho osud není mimořádným příběhem chudého chlapce, který se proslavil. Boháči tehdá studovat nechodili, když studoval šlechtic, byla to mimořádnost, bohatý si rovnou ještě bohatší prebendu koupil, k církevní hodnosti, která ho svými dávkami živila, nepotřeboval ani vzdělání, ani svěcení, ani ji nemusel provozovat; obchod s církevními obročími byl jako kterýkoli jiný, kdo měl dost vlivu a peněz, mohl si koupit i arcibiskupství. Nadaní chudí, a zejména chudí třetího stavu, kteří též zatoužili aspoň po drobíncích zámožnosti, již církev poskytovala, museli jít studovat, universita jim byla jedinou branou k obročím. Nebo aspoň ke slušným zaměstnáním, jako byli písaři zámožných pánů nebo právníci, méně žádaná byla místa venkovských učitelů a méně schopní končili jako kaplani na prebendách farářů, kteří mnohdy své farnosti na vlastní oči nikdy nespatřili. Universita vychovávala vzdělance, toužící se vyšvihnout, už tolik desetiletí, že český venkov byl plný kněžského proletariátu bez far a bez místa; došlo to tak daleko, že církevní úřad stanovil, aby před vysvěcením mladý muž prokázal, že má už místo zajištěno; o kněze bez míst nestál. Jan z Husince měl v Prachaticích taky mladistvý sen stát se knězem; později napsal, že když poznal Písmo, levný sen o prebendě ho přešel.

Legendy vyprávějí, jak maminka vyprovázela Jana na studia do Prahy i jak ho vodila do Prachatic do školy. Její zbožnost prý sedmkrát za cestu padla na kolena, modlíc se, aby Jan zdárně studoval. Jednou maminka napekla pro školního mistra koláče a vykrmila husu, ta jí ale cestou mezi Husincem a Prachaticemi utekla. Mohla syna doporučit jen slzami za ztracenou husou. Ta husa! Ve jménu mu zůstala. Z části patřil Husinec nedalekému královskému hradu Hus, z něhož dnes zbylo něco kamení; jeho purkrabím byl chudý šlechtic Mikuláš z Husi, budoucí tak schopný husitský hejtman, že se Václav IV. za povstání polekal, aby jej jihočeští vzbouřenci neučinili králem namísto něj. Zda se Husinec jmenoval podle hradu, není jisté; i kdyby tomu tak bylo, nevysvětlilo by se, proč se hrad jmenoval Hus. Vesnici mohl dát jméno i chov husí. Sedí obemknutá vršky a přikloněná ke stráním na pěkném chráněném místě; vršky prudce padají dolů do průrvy řeky Blaníce. Dnes je kdysi hluboký kaňon zaplněn jezerem za husineckou přehradou. Po obecném zvyku Jan dostal druhé jméno podle rodné vesnice a že se v rozpustilé Praze změnil na Jana Husa, musel se huse něčím podobat; štěbetavostí těžko, spíš podsaditostí; anebo možná veselým přátelům vypravoval, jak mamince husa uletěla.   T e n   J a n   H u s   o d   t a   h u s .   Měl mimořádný smysl pro tvárnost řeči a směšnost přezdívky mu nevadila. Jednou se sám do universitních akt dal zapsat jako   J a n   H u s   z   H u s i n c e ,   husou se nazývá v dopisech z vyhnanství a až bude psát přátelům v Kostnici z vězení tajným písmem, latinské anser a auca bude jeho vězeňský kryptogram. „Mějte rádi ubohou hus.“ a protože žil v době obhroublé a přezdívek řízných až hrubých, mohli si na jeho účet zažertovat i Němci: Hans – Gans. A Štěpán Páleč, přítel změnivší se v úhlavního nepřítele, jej bude v polemickém spisu přezíravě nazývat Husko. Když husa, tak husa. Každý se rodí do svých možností. Je na něm sympatické, že svoje možnosti znal i přijímal. Ostatně je lepší být husou než zajícem. Husa sice není vznešená labuť ani dravý sokol nebo orel, vysoko nevyletí, je, jak o sobě ironicky napsal, krotká, pták domácí; do sítí se ale chytit nedá, nastražené sítě potrhá.

Vynikl brzy. Kolem třicítky je zvolen děkanem filosofické fakulty, v následujícím období rektorem university; v tom čase je už i betlémským kazatelem; a snad už předtím se jako člen Václavova doprovodu – možná jako písař některého šlechtice ode dvora, protože rétoriku na filosofii učil – zúčastnil královy výpravy do Německa a do Remeše. Takže žádné uši odřené pílí chudoby, ale snad rovnou geniální vlohy? Podobně geniálními by ale mohli být nazváni Jeroným Pražský nebo Jakoubek ze Stříbra anebo Štěpán Páleč; ostatně s Jeronýmem a Jakoubkem Hus za studií bydlel v koleji v jedné světnici, byli od studentských dob přáteli. Jakuba přezdili na Jakoubka, protože byl malé postavy; Hus mu říkal Kubo. Nespěchej, Kubo, buď uvážlivější. To Jakoubkovi napíše z kostnického vězení k přijímání podobojí. Spíš ale, nežli v genialitě, byla síla jejich generace v tom, že universita jí poskytla vzdělání už jako reformní generaci třetí, a ta se mohla projevit jako silná, že krizová doba změn a i potlačená národní kolektivita uvolňovaly i potřebovaly lidi myslivé a odvážné. V době prudké proměny není tak obtížné vyniknout, jako v dobách, které se vlečou; a v dobách prudkých změn se taky stěží mohou prosadit lidé průměrní, ti jsou spíš vládci dob vleklých.

Víc ale než na úspěchy mysleme na ony sítě, do nichž se Hus chytit nedá. Praha je několikerá a on si v ní hledá sobě odpovídající chodníčky. Proti radnici, ovládané Němci, proti německé většině university i oproti kapitule a klášterům a farám oficiální církve se v soukromých domech, na kolejích i u některých kostelů ustavují střediska reformního konání a myšlení. Hus má snad i známosti u dvora, navštěvuje hlavně české patricijské rodiny, kde kvasí reformní názor a národní vědomí; společnosti se scházejí na farách i v domech bohatých měšťanů a šlechticů, Hus bývá hostem u Kříže kramáře, bohatého českého velkoobchodníka, jednoho ze zakladatelů Betlémské kaple. A ve vztahu Husa ke Zbyňkovi Zajícovi z Hazmburku není bez zajímavosti ani fakt, že druhým zakladatelem Betléma byl Hanuš z Milheimu, vysoký Václavův úředník, a podnítila jej k tomu jeho manželka, rozená Zajícová, která mu přinesla velké věno. Kazatelem v Betlémě, přestože má bojovného protikandidáta, který se o svou příležitost spoří, se taky Hus stane s Křížovou pomocí a možná i vlivem samotného krále, kterého prý na sebe upozornil vášnivým kázáním proti vojenským hordám míšeňským. Česky se káže už i na jiných místech v Praze, v Betlémě se však káže pouze česky a káže se tu denně, v neděli a o svátcích dopoledne i odpoledne.

Čtou Viklefa, ale nasakují i duch Milíčův a Janovův; sil už je daleko víc, než za Janova a za Milíče, ale i rozpolcenost je hlubší. Je to už ona rozpolcenost, která na staletí poznamená české dějiny a která doposud není úplně překonaná, a ztělesňují ji dvě postavy: svatořečený Jan Nepomucký, představitel pravověrného římského katolictví, a on, Jan Hus, stoupenec evangelismu. V české mysli, zpracovávané historiky různých proveniencí, se ustálilo vědomí, že ti dva proti sobě tak vyostřeně stanuli až v průběhu dějin, po Nepomukově svatořečení v 17. století, tak jak jejich tradici a antitradici stvářeli jejich vykladači, stoupenci i odpůrci a potlačovatelé; že Jan Nepomucký se vynořil až z temna věku jako nástroj rekatolizace Čech po Bílé Hoře. Není to tak docela pravda. Žili současně, Jan z Pomuka byl o generaci před Janem z Husince, a patřili k dvěma pólům společnosti už za svého života a jako antipódi byli pociťováni už svými současníky. Sama problematičnost svatořečení Jana Nepomuckého není v tom, že byl ze zapomenutí vytažen, když se hodil; jeho mučednická smrt zasáhla výrazně do dějů už současných a jeho legendě uškodilo, že skutečně umučený Jan z Pomuka byl zaměněn při návrhu na svatořečení někým, kdo neexistoval; Jan Nepomucký není pochybným svatým pro Jana z Pomuka, ale pro nespolehlivého kronikáře.

Arcibiskup Jan z Jenštejna, předchůdce Zbyňkův, dal vymalovat na stěnu kaple v arcibiskupském paláci na Malé Straně i na arcibiskupském hradě na Roudnici své literaturou pak proslavené zjevení. Byla to postava černocha, znetvořeného zvířecími údy a majícího na hlavě biskupskou mitru; černoch, zosobnění ďábla, se snažil pravému papeži, sedícímu na trůně, vyrvat z ruky klíče, symbol moci. A starý letopisec, když vylíčil Jenštejnovu vizi, zaznamenal, že polekaný arcibiskup, když se z vidění probral, povolal k sobě pražské učence, aby mu div vyložili; jedním z nich byl i Johánek mistr veliký, jak hezky letopisec nazval Jana z Pomuka, budoucího svatého Jana Nepomuckého.

Čtenáře jistě napadne, jaký asi vztah ke kruté události, jež jednou s jeho násilnou smrtí rozčísne české dějiny na dvojí tradici, měl sám Jan Hus. Ukončil právě bakalářská studia na artistické fakultě, když generální vikář Jan z Pomuka, absolvent nejslavnější právnické univerzity v Padově, advokát vyšehradských kanovníků, arcijáhen a majitel dvou domů, zemřel při královském mučení a byl pak hozen do Vltavy. Rozlítil krále, protože na přání arcibiskupa Jenštejna potvrdil volbu kladrubského opata, kdežto král měl s opatstvím plány jiné, a protože vyhlásil církevní klatbu na královského podkomořího, předního Václavova milce Zikmunda Hulera. Srážka krále s Jenštejnem byla tvrdě kdo s koho a prohrál ji Jenštejn, jehož žalobu na krále papež nepřijal, protože v té době z politických důvodů víc potřeboval Václava, než silné arcibiskupství v Praze; v mocenských šachách Jenštejn přišel o svůj stolec a Jan z Pomuka, právnicky příliš přímočarý a taky plebejského původu, před čímž hlavně se nezastavila Václavova zuřivost, zaplatil životem.

Události se přetřásaly a jedné takové debaty v soukromé společnosti v domě bohatého pražského měšťana, výrobce číší Václava, se spolu s Husem zúčastnil i farář Jan Protiva, tehdy ještě kazatel betlémský; později se stane farářem u sv. Klementa na Poříčí a až Hus už přestane být arcibiskupovým oblíbencem, udá na něj mimo jiné, „že v domě Václava, češíře, hned po snídani, před jakýmsi mistrem a knězem a několika laiky říci se nestyděl, když stala se zmínka o utopení P. Jana, zbožné paměti, a o spoutání Puchníka a děkana pražského, o čemž mluviti bylo zakázáno, a řekl pohoršlivě: ‚Veliká to věc, že oni kněží spoutáni jsou! Rcete důvod, proč muselo by se ustati od chvály boží?‘“ „Tahle slova,“ napsal k obvinění Hus, „zachoval Protiva od dlouhé doby.“ Paměť by skutečně musel mít Protiva úžasnou, Johánka mistra velikého utopili v roce devadesát tři a žaloby psal Protiva v roce devět nového století. „Ale připojil k nim lež,“ píše Hus. „Já jsem řekl, že není v Písmě Kristově důvodu, že by kvůli mně, knězi, nebo kvůli jinému, kdybych byl uvězněn nebo zabit, od chvály boží a od pobožností měli ustát po celém království; rcete písmo nebo důvod, řekl jsem k Protivovi; a soudím, že podnes nenašel v zákonu Kristově důvodu, že by bylo nutno pro spoutání kněze ustati od pobožností.“ Hus v glose zvedá názor výš, než jak jej denuncuje Protivova žaloba, pro násilí na knězi nemají církevním trestem, zastavením služeb božích, trpět věřící celého království – avšak přece se v jeho výkladu dá přečíst i jistá odtažitost od samotného případu, který debatu vyvolal: Pomukovu smrt, o niž v žalobě především běží, Hus smlčí.

Jeho vztah k Pomukovi se dá vyčíst i z jiného dokladu. Jako mimořádný předmět učil Hus rétoriku, nauku oblíbenou, protože vyškolovala písaře pro městské úřady a šlechtické domy ve skládání dopisů a listin. Při cvičení zaimprovizoval smyšleným dopisem Václava IV. papeži Bonifáci IX.; král si stěžuje, že je stát vysáván daněmi a že papež dává při udílení hodností přednost cizincům před Čechy; list končí hrozbou, že nezjedná-li papež nápravu, král dá ty, kteří se opováží jednat proti jeho vůli, utopit ve Vltavě. Text se zachoval v zápisu jednoho z Husových posluchačů, tedy jako svědectví velice nepřímé, pohrůžka papeži je přímou reminiscencí na případ Jana Pomuka a náš současník historik poznamenává: „Jak se asi otřásala posluchárna výbuchy smíchu, když si studenti zapisovali jako vzor takovýto přípis krále hlavě církve.“

O tom těžko soudit, co je ale jisté, že Husovi Jan z Pomuka mučedníkem není; a že ani druhá strana necítila Pomukův případ jako úplně čistý, důvody jeho smrti už nedlouho po události pootáčí a vzniká legenda zaznamenaná ve 30. letech pak i kronikami, že umučený kněz byl zpovědníkem královny a odmítl králi na jeho ženu vyzradit zpovědní tajemství. I uvážlivý Josef Pekař má zatajení zpovědi královny jako vlastní příčinu Janova umučení za plod lidového dohadu, ale, jak se vyjádřil, neodvážil by se kategoricky popřít možnost, že Jan královniným zpovědníkem byl. Skutečný, nelegendární Pomuk však, dokud ještě vládl církevním právem, pohnal před svůj soud na konsistoř Matěje z Janova a donutil jej vydat mu dva rukopisy psané na pergamenu, jeden latinský a jeden český. Pln obav z mocné konsistoře se Janov hájil, že rukopisy nejsou ukončeny a že je chtěl dát slovutným odborníkům ještě k vyjádření, ale stejně o ně přišel. Rukopis latinský mohl být slavný spis Janovův o základních zásadách bible, českým rukopisem z jeho ruky mohl být jedině překlad bible a Pomuk tu vystupuje jako přímý pronásledovatel reformního hnutí.

Oficiální církev překladům hlavně Nového zákona do národních jazyků nepřála, zbraňovala jim, už papež Urban V. vymohl na Karlu IV. přísný zákaz překladů náboženských textů z latiny, tenkrát se ovšem jednalo o němčinu, čeština nebyla ještě nebezpečná. Tužba po ryzosti prvotní církve Kristovy činila z překladu bible do národních jazyků přední úkol doby a nebylo v silách kohokoli, ani Pomukových, překladům a šíření bible i mezi laiky zabránit. Janov nazýval bibli nejlepší nevěstou svého života a odvozoval z ní všechna pravidla a naučení pro život církve. V kulturním smyslu byly překlad a šíření bible do laického prostředí pro národ stejně tak významné, jako kdysi uchování vzdělanosti v klášteřích. Do němčiny byl Nový Zákon přeložen u příležitosti druhé svatby Václava IV. se Žofií Bavorskou, dal jej zřídit a jako svatební dar královským manželům věnoval bohatý pražský patricij Martin Rotlev; část této bible skvěle vyzdobené iluminátory se zachovala. A zaštítil-li panovník překlad německý, mají být čeští křesťané odkázáni na latinské patoky zkažených farářů a mnichů? Hus sám později provede revizi českého překladu bible a když odstraní z pravopisu spřežky, má to význam i pro šíření bible: je kratší, její opis je levnější a dostupnější i lidem méně zámožným. A pro naši zajímavost – vlastní Husovu bibli, kterou mu nedovolili dát do cely, získal v Kostnici po Husově smrti snad erfurtský augustinián Johann Zachariae; krásná kniha byla několik století chována v Erfurtu, pak se dostala do Berlína.

Bibli v češtině opisovali i při Betlémě, založeném ještě za Janovova života; snad dokonce Janov sám formuloval jeho zakládací listinu. „Milosrdný a milostivý Pán zůstavil těm, kdož se ho bojí, pokrm v semeni slova svého a přikázal řády sv. Otců, aby slovo boží nebylo poutáno, nýbrž aby to dílo bylo nad ostatní svobodnější a církvi i jejím údům prospěšnější… I sám náš Spasitel kázal statečně až do smrti… A zjeviv se učedníkům svým po svém zmrtvýchvstání, uložil jim na věčnou svoji památku konati kázání…“ Mistr Matěj z Janova, muž velice vzdělaný a jemný, zemřel předčasně, utrápený konsistoří; stalo se to ve stejném roce, v němž byl umučen Jan z Pomuku.

Císař Karel IV. velkolepě budoval kolem českého království říši, již toužil v synech posunout ještě dál na východ, s francouzskou rytířskou kulturou pronikal na Pražský hrad i jižní evropský proud právě se počínající renesance, Karel pozve do Prahy Petrarku a všemožně překlenuje vzdálenosti mezi zaalpským severem a evropským jihem… – a Čechy se zatím nořily do sladkých hlubin kristovské hereze. S reformním hnutím se Karlovo úsilí míjí, Karel církev vyznamenává mocí i bohatstvím, reformním mužům je ale církevní okázalost cizí a Jan Milíč, otec české reformace, kterému Karel nikdy osobně neublížil, nazve otce vlasti Antikristem: zkazil církev bohatstvím a světským panováním, vnější nádherou ji oddálil od Krista. Co ještě za Karla vypadá jako rovnovážný vrchol: vztah papežství a císařství, vztah šlechty a krále, vztah církve a krále, vztah duchovního a mocenského v církvi, to se po Karlově smrti zřítí v Čechách do hluboké krize. Jako by vyšší mocí Karel umírá v roce, v němž propuká schisma, rovnováha končí, dvojpapežství je ostudná aféra mocenského sporu, v němž všichni zápolí se všemi, papež s papežem, králové s papeži, kardinálové proti papežům, reformátoři proti papežům, aféra, která z jevů velice nesvatých strhne doposavadní zdání svatosti.

Vzniká jiné vidění. Dotud nesmělé a zakřiknuté hereze se začnou cítit jedinou pravdou v církvi, pravdou Kristovou. Milíč prvně veřejně z kazatelny v Čechách řekne, že církev se má vrátit k původnímu kristovskému ideálu: posilou k tomu má být časté přijímání těla Kristova a prostředkem vzmach kazatelství. České mysli začne obestírat zvláštní směsice důvěry v rozum a mystičnosti. Myšlenka reální, ideál sestupuje na zem, Kristus ze stránek bible vchází do myslí a na kazatelny; už ne symbol, ne obrazný význam, ne podobenství: je to on sám, bez zprostředkování. Kristus na přímý dotek myšlenkou, slovem. Po ničem menším netoužili, než přímo se myslí dotýkat boha. V době, kdy jižní Evropa saje ze svých antických kořenů, Evropa od Alp na sever probouzí k životu jiné myšlenkové vlnění. Národy se nevyzují ze svých střevíců, duchovní růst se tu přizpůsobuje tradici, pocházející z poněkud jiných historických genů. Jako Itálie v podstatě přeskočila gotiku, tak se nyní renesance vyhne této části Evropy, uchytí se tu později jen epizodicky a zprostředkovaně. Je to dost zvláštní situace, že se proudy z pohnutek renesančních střetají s proudy z pohnutek reformačních – konflikt doktorů s Husem v Kostnici je taky projevem tohoto dvojího druhu myšlení –, když přece obojí směřuje a nejodvážnějšími jazýčky dosahuje k novověku. Stály tenkrát proti sobě jako části téhož těla evropské kultury, a reformace byla renesanci varováním před tím, že zesvětštěním církve činí člověka středem světa, z něhož se tak vytrácí Bůh. Velký český historik Josef Pekař píše, že husitská reformace byla návratem do mystické gotiky v době, kdy ostatní Evropa směřovala kupředu renesancí; názorová enkláva tu skutečně vzniká, ale tak jednoznačně zpětný, jak to formuluje Pekař, ten pohyb myšlení nebyl. České reformní myšlení opisuje podivuhodný protipohyb: čerpá z gotické zbožné vzepjatosti, a svobodou výkladů evangelické pravdy přeskakuje dopředu celé věky; a laicizace a služebnost církve, jak je má v programu Hus, odpovídá způsobu církevního života městských kolektivit na severu kontinentu až daleko do budoucna.

Janova mohl Hus slyšet i vídat, o Milíčovi mohl jen slýchat vypravovat. Vypravovat o tom, jak se Milíč stal kanovníkem pražské katedrály – což byl, mimochodem, sen Pomukův, jehož ale nikdy nedosáhl –, a namísto, aby nastoupil kariéru církevního preláta, vzdal se kanovnictví i všech církevních důchodů, žil v chudobě a kázal. Byl strhujícím kazatelem, kázal česky, v Praze to bylo poprvé. Němečtí věřící už svého kazatele měli, Konráda Waldhausera u sv. Havla. Milíč opustil dvůr, vyloučil se z vysoké společnosti a měl jedinou vůli: být učedníkem Kristovým. Žárem názoru, pracovitostí a láskou připadal svým žákům jako vtělení apoštolů, jako syn a takřka obraz Kristův. Milíč věřil, že jako dvanáct apoštolů zapálilo svět pravdou křesťanství, jeho žáci obnoví křesťanskou tvář země a v Praze vznikne nový Jeruzalém. Hle, kde až má původ český mesianismus. Svou víru v kazatelství vyložil v programu církevní obnovy, který předložil papeži Urbanu V., papež měl ale v té době jiné starosti a Milíč se rozhodl soustředit své žáky v Praze. Na místě bývalého nevěstince zvaného Benátky v Konviktské ulici založil výchovný kazatelský ústav, který nazval Jeruzalémem a spojil s útočištěm padlých žen, které se mu podařilo vrátit řádnému životu. Vysoké pražské duchovenstvo, jehož postavením tak okázale opovrhl, Milíče nenávidělo a podalo na něj žalobu novému papeži Řehoři IX. v Avignonu. Císař Karel se pokusí odvrátit od Milíče povinnost dostavit se na papežský soud, ale nová ostrá obsílka kazatele donutila vydat se do Avignonu. Zde zemřel dřív, než proces skončil; a pro srovnání – zemřel ve stejném roce jako Petrarka. Karel IV. odevzdal nedostavěný Jeruzalém cisterciákům na universitní kolej a Milíčovi žáci se o něj jednou budou marně soudit; Betlémskou kapli, následovnici Milíčova Jeruzaléma, postaví pak na Křížově pozemku přímo naproti. Po kazatelově smrti byli jeho žáci vypovídáni z Prahy a zbavováni míst, úpadek církve ale rozplameňoval další a silnější generaci. I Hus měl ctižádost kázat jako Milíč, do písmene bude hájit odkaz Janovův, obsažený v zakládací listině Betléma, a že získal betlémskou kazatelnu, jej mohlo naplňovat i štěstím.

Kapitola druhá

PROTI HŘÍŠNÉMU KNĚŽSTVU. MRAK REMANENCE

Nejen jako voják, i jako arcibiskup byl Zbyněk člověk činu; bral úřad vážně, byl pilný. Pravidelně svolával jarní a podzimní synody, na univerzitě se účastnil slavnostních aktů. Při jedné takové příležitosti přednášel Hus kvestii o tom, že ač nebyl Mojžíš knězem ustanoveným, přece knězem byl, protože sebe pokorně obětoval Bohu a za lidi přinášel oběti modliteb a dobrých skutků a na závěr přednášky vyzval přítomného arcibiskupa, aby hájil zákon Kristův, nutil k dobrému a zamezoval zlo. Tento tón nazve historik smělým a odvodí z něj, jak bezpečně si byl Hus jist arcibiskupovou přízní. Zbyněk dal Husovi výslovné právo oznamovat mu všechny nedostatky v církvi, které zjistí, zdá se být až oslněn reformátorstvím, ale i svou pravomocí zasahovat do věcí i nejsložitějších. A jistě pod vlivem Husovým pokorně požádá synodu, aby se modlila za jeho hříchy v mládí. Pražská kapitula se v nové situaci stáhla a nový generální vikář Adam z Nežetic je zpočátku dokonce Husovi příznivě nakloněn. Na kritiku Viklefových artikulů přijal Zbyněk názor reformátorů, že byla prelátům jen záminkou jejich odporu k reformám.

Zřejmě Husovým vlivem vydává Zbyněk jedno nařízení za druhým: proti světskému zpěvu, „rondelům“, v kostelech; Hus mu za to napsal děkovný traktát; proti nošení nápadných šatů kněžími; proti návštěvám kněží v hospodách a jejich účasti při hrách; Zbyněk přikáže kněžím propustit souložnice a obnoví Jenštejnův výnos proti simonii. Také zakáže pověrečné pouti, čímž se dopustí jisté originality a prvenství. Zbyněk však činí, a neví; a protože neví, bude i v nejsložitějších a nejjemněji odstíněných teologických problémech vojácky rázný; a neboť silnější, než jeho reformní úmysl, je logika jeho postavení, Hus, ovlivňující arcibiskupa, tím spíše pro tento vliv jednou ztratí jeho přátelství. Zatím ale Zbyněk ustavuje z univerzitních mistrů komisi, která má vyšetřit zázraky Kristovy ve Wilsnacku a jejími členy nejmenuje německé teology, tak jak by se to patřilo, nýbrž hlavu české univerzitní opozice mistra Stanislava ze Znojma, (asi) mistra Štěpána z Kolína, profesora teologie a Husova předchůdce v Betlémě, a Jana Husa.

Ta doba byla nasáklá kacířstvím i pověrečností zároveň. Kacířství měla zdroj v bibli, v jejím samostatném výkladu, pověrečnost čerpala z přirozené tužby člověka přisvojovat si svět příběhem, poetickou představivostí, a ozřejmovat si tajemné něčím hmotným. Na Hradištsku Zbyněk zakázal poutě k posvátné borovici a v Posázaví poutě na vrch Blaník; uctívání vrchů a stromů je pozůstatek pohanství, pověrečnost ale měla svůj původ a projevy i ve vlastních obřadech církevních. Chrámy se vypínaly vysoko nad lepenicové chalupy i nad daleko nižší městská stavení a sedlák, vědoucí, jak obtížně se roubí dům, už samo gotické klenutí musel vnímat jako malý zázrak. Chrámy nádherně zářily do krajiny a zpívaly svými zvony. V Bavorově poblíž Prachatic nalezli na děkanském chrámu zbytky barev i na vnějším zdivu, chrám měl, zdá se, omítku v barvě nebeské modři. Uvnitř chrámu se člověk ocitl v přesně vymezeném uspořádání podle teorie o trojím lidu a klenba letěla závratně vzhůru k nebesům. Zříceniny gotických chrámů, ona smělost oblouků a opěr se v české krajině, pokud v ní někde zbyly, vznešeností a silou rovnají zříceninám antickým.

A v této době plné spirituality se mše u nás dály latinsky, latinsky se i zpívalo, obřadům těžko rozuměla i většina světského panstva, natož loktuše a haleny. Na počátku křesťanství prý sedláci v Čechách vykřikovali při mši „krleš, krleš“, zpotvořené staroslověnské Kyrie eleison. Po mši bylo dovoleno zpívat starodávné české chorály Svatý Václave a Hospodine, pomiluj ny a povolené české písně Bóh všemohúcí a Jezu Christe, ščedrý kněže se zpívaly tak nanejvýš v Praze. Hus, když vypudil z kostelů světský zpěv, složil šest nábožných českých písní na oslavu Krista a učil věřící zpívat česky Otčenáš a Věřím v Boha; později tyto české písně zakáže zpívat v Betlémě zrovna Zbyněk, ale budou převzaty do bratrských kancionálů. Něco víc se o Kristovi mohl obyčejný člověk na vsi a v malém městě dozvědět od potulných kazatelů, ale to už se ocital na půdě hereze; jeho přirozenost tíhla spíš k zázrakům, k uctívání obrazů – těch českých gotických Madon! –, křížů a relikvií. Tady byl obyčejný člověk víc doma, tomu rozuměl: co je krásné a vzácné, je posvátné; co má příběh nebo konkrétní podobu, připomínající vlastní zkušenost života, s tím se může ztotožnit.

Hlavním nákupčím a sběratelem relikvií v Čechách byl císař Karel, shromáždil nesmírné množství ostatků; knihy a ostatky, jeho dvě vášně; třetí vášní bylo království České. Každý chrám a klášter toužil mít a měl nějakou posvátnost, relikvie byly novým kostelům dávány do vínku. Pro zajímavost – v Praze bylo tenkrát 73 chrámů a kaplí a 25 klášterů, žilo tu na 1 200 kněží, při velkých farách bylo i 20 kněží, vyšehradský chrám jich měl 100, sv. Vít na Hradě 300 – a tam všude měli věřícím co nabídnout. Kostel sv. Víta ukazoval ruku Lazarovu, vlasy Máří Magdaleny, plenku Ježíšovu, ubrus poslední večeře Páně, kus provazu Krista Pána, závoj Panny Marie, houbu podanou Spasiteli na kříži. V Římě ukazovali předkožku Kristovu, odříznutou při obřízce, jinde měli i mléko Panny Marie. Když zakládali Betlém, bohatý patricij Kříž v tom všeobecném zanícení pro ostatky věnoval kapli vzácnou památku – Herodem zavražděné děťátko; Hus ale původ názvu Betlém vždy vysvětloval tím druhým způsobem: že je domem chleba, slova Božího. Obyčejnému člověku byl však i Kristus v ostatcích názorně pochopitelnější, potřeba prostého věřícího na předmět víry si sáhnout, obhlédnout ho očima a opříst jej příběhem tu byla ukájena nejvyšší možnou měrou. Čeští reformátoři hleděli na uctívání ostatků a relikvií dost přísně, ti nejradikálnější je úplně odmítali a posmívali se jim: křesťan má ctít pravdu Písma a věřit v božství Krista, uctívání obrazů a relikvií je modloslužebnictví. Hus nesmiřitelně odmítal v kostele jakoukoli světskost, zábavy, nevážnost, nezbožnost, obrazy a relikvie však nezamítal úplně, spíš dával pozor, aby relikvie mohly být pravé; předkožku Kristovu v Římě zesměšnil.

Hereze vzniklé na podkladě bible oficiální církev krutě pronásledovala, sklonu člověka k pověrečnosti však spíš vycházela vstříc; a odtud byl už jen krok k tomu, aby zejména kláštery začaly vydělávat na poutích k falešným zázrakům. Z Čech, ale taky z Polska a až z Uher putovali věřící do Branibor, kde ve Wilsnacku měli zázračnou krev Kristovu. Wilsnack ležel blízko Labe, na staré kdysi půdě přímořských Slovanů, městečko se jmenovávalo Olešňák. Wilsnacký kněz se dostal do sporu s rytířem Jindřichem z Bülowa, prchl před ním a když se vrátil, byl chrám vypálen. V troskách oltáře našel schránku se třemi hostiemi, zdrcen ale odešel. V noci byl dětským hlasem třikrát volán, aby se vrátil a sloužil ve vypáleném chrámu mši. Vrátil se tedy, a když vzal při obřadu tři hostie do rukou, byly ohněm nepatrně ožehnuty a na každé byla vprostřed kapka živé krve. V noci pak viděli ponocní hořet ve spáleném kostele před zázračnými hostiemi svíce, kterých neubývalo a které vítr nezhasil. Kněz Jan později při výsleších přiznal, že zázraky sám vymyslel a udělal.

Vypravovaly se neuvěřitelné věci. Rytíř Dětřich Wenkstern se Kristově krvi rouhal a oslepl; za slib, že bude každý rok s třiceti muži putovat do Wilsnacku, zas prohlédl. Mlynářka Markéta byla rozdrcena mlýnskými koly a zahynula ve vodě náhonu; po vzývání wilsnacké krve ožila a uzdravila se. Kdo by nespěchal se svou nemocí i zvědavostí na místo zázraků! Ale dály se též zázraky pohoršlivé: rytíř Jindřich měl souboj s rytířem Bedřichem a slíbil, že zabije-li ho, věnuje smrtící zbraň krvi wilsnacké; soupeře zabil, zbraň obětoval. A vrah a loupežník Petr, který již seděl dopaden v okovech, když učinil slib krvi wilsnacké, okovy zlámal a utekl. Wilsnacký nápad se šířil i do jiných krajů, arcibiskup Zbyněk osobně přistihl v Čechách kněze při podobném podvodu. V Chrudimi byli za falešný zázrak dva kněží uvrženi do vězení, jeden tu zemřel, druhý utekl. Na Horách Kutných nesl žák hostie do vsi, nepozorností jednu ztratil, lidé ji nalezli a hned se jich shromáždilo veliké množství, ochotni uctívat ji jako zázračnou; až moudří mužové uvedli na pravou míru jejich omyl. V Uhrách v Prešpurku bylo dvanáct kněží uvězněno pro podvrh Kristovy krve, v Krakově se ukázala být domnělou Kristovou krví pryskyřice kanoucí z krucifixu. Nejhůře dopadl mnich v Bologni, kterého za to, že poskytl posvěcenou hostii zlým duchům, klamajícím ctitele Kristovy a svádějícím je, uvrhli do železné klece umístěné v městské bráně, kde byl dlouho živ jako pták, dokud tímto pokáním neskončil bídně život. Tyto příklady uvádí Hus v traktátu O krvi Kristově, napsaném na závěr vyšetřování. Zbyněk komisi ustavil poté, když se z Wilsnacku vrátil pražský měšťan Petr z Cach a vylíčil, jak si jel uzdravit zchromlou ruku; obětoval v chrámu ruku stříbrnou a wilsnacký kněz, přestože Petrova ruka zůstala chromá, stříbrnou ukazoval z kazatelny na důkaz dalšího zázraku. Komise vyslýchala hocha, kterému prý se wilsnackým zázrakem zahojila noha; ve skutečnosti se mu choroba nohy zhoršila. Nějaké dvě ženy prý díky wilsnacké krvi prohlédly, obě ale vyznaly před komisí i před notářem, že nikdy slepé nebyly, jen je někdy bolely oči. Arcibiskup na synodě poutě do Wilsnacku zakázal pod trestem církevní klatby a uložil kněžím oznamovat to nejméně jednou měsíčně věřícím z kazatelen.

To bylo v roce pátém; a teprve v roce dvanáct magdeburská synoda, pod níž wilsnacká farnost spadala, odsoudila a zakázala podvody s Kristovou krví. Místní biskup odepřel metropolitovi poslušnost a zázraků se ujal. V padesátých letech magdeburská synoda zázraky ve Wilsnacku zakázala znovu, a tehdy se zázračné krve ujala papežská bula. Až po stu letech, v půlce šestnáctého století, luterán Ellenfeld rozbil schránku se svatou krví wilsnackou a zázračné hostie spálil v kotlíku. Ani v Praze nebyl zákaz přijat s porozuměním, na univerzitě augustinián Matěj proti Stanislavovi možnost existence krve Kristovy na zemi hájil a i Zbyňka bude zákaz poutí do Wilsnacku stát kus sebevědomí vůči kurii. Hus v učeném pojednání dokazoval, že kdo by ctil zde na zemi něco hmotného, vydávaného za krev, za vlas nebo jinou část Kristova těla, „neméně by zneuctíval krev Kristovu, než kdyby místo ní ctil smrdutou krev pošlého koně“. Kristus je pravdivě a skutečně obsažen krví a tělem ve velebné svátosti, křesťan se s krví Kristovou může setkat pouze svátostně. Pro víru hledají důkazy v zázracích jen pohané a židé, křesťan se má pevně spokojit s Písmem. Kdo potřebuje zázraky, je víry nevalné, kdo věří bez zázraků, má u Boha větší zásluhu. Církev, mající Písmo, nepotřebuje už zázraky. Lépe, aby byl Kristus, i jeho krev, skryt, neboť jakou vírou by si křesťan zasloužil a byl oblažen hledět k němu? Víra nemá zásluhu tam, kde lidský rozum podává smyslový důkaz. Slabé víry věřících zneužívají lakomí kněží, kteří svádějí lid pochybnými zázraky. „Tam ve Wilsnacku nevědí, čemu se klanějí… my však se klaníme tělu Kristovu a krvi, skrytým ve velebné svátosti, kterou kněží přepodstatňují.“

Prý byl Hus v těchto letech miláčkem Prahy. Arcibiskup ho vyznamenával, měl přístup ke dvoru, mezi královými milci měl osobní přátele, do Betléma, kam se táhly na kázání prý tisíce lidí, chodila i královna Žofie, na univerzitě studoval a přednášel teologii, nejvyšší metu poznání. Arcibiskupské líbánky vyvrcholily Stanislavovými a Husovými synodálními kázáními. Synody se scházely na jaře a na podzim, na jaře o svatém Vítu, na podzim o svatém Lukáši, byla to slavnostní shromáždění všeho duchovenstva diecéze, arcibiskup na nich oznamoval svá rozhodnutí, kázání udávala tón. Jak je to dávno, co na synodě ve svatovítské katedrále donutili kát se Matěje z Janova? Patnáct let? Na Zbyňkových synodách toho ještě mohli být pamětníci: jemný a hloubavý Janov byl velice pokořujícím způsobem donucen veřejně odvolat své výstrahy před přílišným uctíváním obrazů, ostatků a svatých, i své výzvy k častému přijímání těla Kristova; a byla mu tu oznámena pokuta – půl roku nesměl kázat. A teď si Zbyněk na synodu pozval Stanislava ze Znojma, který kázal o tom, že kněží zneužívají pravomoc udílet církevní tresty ke svému obohacování a na důkaz jejich špatné pověsti ocitoval lidové přísloví: „Máš-li co s knězem, radši ho zab, jinak nebudeš mít pokoj“; v jiné verzi přísloví znělo: „Máš-li co s knězem dělat, neraň ho, ale zabij“ a Stanislav prý je převzal z kázání Janovových.

Hus kázal na svatolukášské synodě, byl to jeho vstup na velkou scénu a využil jej dokonale; přednesl programovou řeč, na jejímž vypracování si dal záležet. Na tématu toho dne „Milovati budeš Pána Boha svého z celého srdce svého, z celé duše své a ze vší mysli své“ hierarchicky uspořádal myšlenky od obecné představy o společnosti a církvi, přes formulaci vysokého poslání kněží, až po konkrétní rozbor a kritiku církevních zlořádů a praktik. Kázání se též nazývá „Proti hříšnému kněžstvu“. Je mu třicet čtyři let, na roli oficiálního kritika církve je velmi mladý; ale arcibiskup je ještě mladší. A je i velice sebevědomý, ale není to sebevědomí miláčka Prahy, je to sebejistota už zažité Kristovy pravdy.

„Za našich časů,“ řekne, „láska k Bohu a k bližnímu, žel, tak ustydla, že jaksi není žádná péče o duchovní věci, protože veškerá naše péče a snažení jest pohrouženo v kalu světském.“ Kněžím vytkl dva smrtelné hříchy, smilstvo a nejrůznější způsoby svatokupectví. Duchovní jsou svým postavením nejmilejší synové Boží, ale jsou jimi, jen pokud žijí podle Kristových evangelií. Kdo z kněží smilní, je syn ďáblův a kazí církev Ježíše Krista. Odpovědnost duchovních je veliká a úměrně tomu jsou velká i jejich provinění vůči církvi; jen duchovní jsou vinni několika církevními schismaty, i oním posledním. Kritiku kněžských nemravů vyhrotil Hus do absolutna. „Já bloudím v hadrech,“ nechal svými ústy promluvit samého Krista, „a kněží v rouších šarlatových se radují. Já jsem olupován o šat, za ně vlastně – oni z almužny v nádheře královské se pyšní. Já, zápase, krev potím – oni v nejjemnější lázni se kochají. Já ponocuji při nadávkách a plvání – oni při hostinách, hýření a opilství. Já jsem veden pod křížem k smrti zemdlen – oni opilí k odpočinku. Já volám přibit na kříž – oni na nejměkčím lůžku chrápají. Já vydávám z největší lásky duši svou za ně – oni ani přikázání lásky nenaplňují…“

Je to agitační rétorika, jakýsi krásný sloh kritiky, anebo tu Hus vyslovil tak úžasný nárok? Krista, závazný vzor pro kněze, Hus vylíčil pouze jako toho, který byl ukřižován, a ne třeba i toho, který opatřil víno v Káni Galilejské. Vášeň pro Krista takto vymezeného je vášní proti každé slabosti lidské, i slabosti kněžské. S vysokou formulací poslání kněžstva nárok na ně není vysloven jako ideál, ale jako požadavek dne: kněz, aby byl vpravdě knězem, musí žít svatě.

Byl-li Hus miláčkem Prahy, pak nás musí zaujmout, že se už v této době při nejrůznějších příležitostech vyrovnává s myšlenkou mučednictví. Ve výkladu žalmů například napsal: „Když nám přibývá zboží, zpíváme díkůvzdání a Tedeum. A když jakkoli nepatrné zboží nám ujde, mručíce, prouce se a vytýkajíce, velmi neradi to snášíme a ne s radostí, ale se smutkem… Nedbáme lepšího jmění a na věky trvajícího, pro něž bychom nejen smetí statků, ale i vlastní těla rádi měli vystavit mučednictví.“ Ze své povahy, uvážlivé, spíš laskavé a dobromyslné, Hus mučednický typ nebyl, rozhodně nebyl asketa a mučednictví nevyhledával; avšak možnost být pronásledován tkvěla zřejmě jako stálá hrozba v ovzduší a každý, kdo byl kritického ducha se s ní musel vyrovnat; a tak i Krista si Hus přibližuje jako toho na kříži, toho v nejzazší poloze svého odkazu, a jistě i zuřivý odpor oficiální církve k reformám mu ustavičně vyhrocuje názor. Svět i církev jsou mu beznadějně rozpadnuty: Bůh – anebo ďábel. Později k tomu přibude: Kristus – anebo Antikrist. My – anebo oni. Nic mezi tím. Hloubka rozlomenosti byla nepřekročitelná.

Jednou budou Husa vykládat i jako sociálního reformátora, hájícího zájmy nejubožejších, a i ze svatolukášského kázání se dá vyjmout výrazný citát: „Neboť bohužel světští pánové, předstírajíce nouzi, odírají své poddané sbírkami. A co jest ohavnější, představení církve, jako papežové, arcibiskupové, biskupové, arcijáhnové, opatové, probošti, kanovníci a jejich náhončí, vyhýbajíce se nouzi, ďábelsky vynucují podpory dle svého ničemného usnesení, k němuž nezavazuje ani božský, ani lidský zákon, neboť příčinou jest marnotratné a rozkošnické trávení dědictví Kristova. Kde, táži se, jest zákon, aby takový představený cenil lid svůj? Ale spíše bez zásluhy lid Páně, kteréhož má pod trestem svého zatracení hájit, namísto obrany loupí, mučením a přísahami jej nutě k robotě jako mučitel.“ Slova ostrá, odvodit z nich však, že jimi Hus brání sociální zájmy olupovaného lidu Páně, by byl nonsens; i lid Páně, i duchovní i panstvo mají hlavní povinnost: sloužit ne mamonu, ale „Kristu Pánu pro dosažení blaženosti“. Středem úvahy nikdy není zájem tohoto světa, nýbrž Kristův příklad a pravda evangelií, idealita Kristova zjevení.

Hus v kázání obhajoval právo kritizovat kněžské neřesti i veřejně před laiky, a když vyzval přítomné k pokání, řekl věty: „Kněžstvo před lidem se nestydatě poraňuje hříchem, ránu veřejně nosí, ale očišťující lék svého hříchu zavrhuje, jsouc jaksi smyslů zbavené a šílené. Ó duchovní… Obměkči srdce tvrdé…“ – avšak dramatický účin slov mohl vyznít v Betlémě, ne na synodě. Hus zpochybnil jako hříšné všechno, na čem většině těch mužů záleželo, a ať na něj hleděli od majetečků upachtěných a od žen zlých a ošklivých, anebo od velkých bohatství a vysokých postavení, ve všech musel mimo pocitu nevole vznikat i pocit ohrožení. Vždyť i ten arcibiskup byl ve čtrnácti letech zakoupeným proboštem!

V celé literatuře, a jak by to rádi použili, kdyby bylo co, se nenajde jediná důvěryhodná zmínka o nějakém Husově nemravu. Neměl ani souložnice, ani nesháněl obročí, nechodil po hospodách a neopíjel se, žil počestně, zbožně a skromně. Současně ale spravoval Betlém, což hlavně u farářů vzbuzovalo nevoli a závist. Betlémská kaple byla postavena ve farnosti chrámu Filipa a Jakuba a mezi zakladateli Betléma a filipojakubským farářem byla uzavřena smlouva o dosahu betlémských práv. Farář nedovolil, aby se v kapli pořádaly slavné bohoslužby a podávaly svátosti, byla určena jen k českým kázáním a mše se tu mohly pořádat jen ranní; protože byl u kaple hřbitov, též se tu pohřbívalo. Dary od věřících a případné příjmy nebyly majetkem kazatelů, šly do společné pokladny, z níž se filipojakubskému faráři odváděl podíl 90 grošů; zbytek darů byl určen na opravy kaple, nákup knih a na stipendia pro studenty teologie, které kaple vydržovala. Kazatelé měli určen stálý plat z dotace kaple, bylo to nejdřív dvacet, potom třicet kop grošů ročně. To nebylo málo. Filipojakubským farářem byl Mikuláš Zeiselmeister a mezi ním a správcem kaple mistrem Štěpánem z Kolína vznikaly tak velké spory, že Štěpán kvůli nim z kaple zcela odešel. Hus se potom s Zeiselmeisterem dohodl na nové smlouvě, ale závist uhasit nemohl; s tím každým, musel si farář myslet, kdo jde do Betléma, mi uchází příjem; a těžko, když šlo o peníze, mohl uznat argument, že v Betlémě se káže česky, kdežto u něj v kostele německy, a věřící že si vybírá. Nadto byla k Betlému přiřazena i kolej polské královny Hedviky, založená pro litevské studenty, a od Bratrstva kladiva a obruče Hus nedávno pro kolej českého národa převzal bohatou kapli Božího těla na Dobytčím trhu, v níž se každoročně vystavovaly císařské insignie, důvod k poutím z celých Čech. A na synodě, byl-li tam přítomen, musel Mikuláš Zeiselmeister hledět na to, jak arcibiskup na důkaz shody až okázalé bere od Husa jeho kázání opsané na pergamen, a musel vyslechnout, jak i generální vikář Husovi kázání nahlas pochválil. Avšak každé líbánky mají svůj konec a bude to zrovna tento Mikuláš Zeiselmeister, komu začne Zbyněk naslouchat, až se rozejdou s Husem.

Vede-li Hus svůj nárok v absolutní rovině, neznamená to, že je nepraktický; naopak uprostřed svých věřících v Betlémě stojí pevně na zemi. Po letech hádek se dokázal s Zeiselmeisterem dohodnout, aniž mu příliš ustoupil; jmění kaple spravoval s rozvahou, i peníze půjčil, komu bylo třeba, žáky při Betlémě živil a šatil, vztah k penězům měl nestydlavý, věděl, že je jich zapotřebí; i se stýkal s lidmi velice bohatými, dokonce těmi nejbohatšími v zemi, a na dobrou věc uměl peníze opatřit; i potom v Kostnici bude umět poradit, komu zaplatit, aby pronesl a doručil dopis nebo umožnil návštěvu ve vězení, a Jana z Chlumu utěší, aby se nemrzel pro vysoké výdaje na kostnický pobyt, až se vrátí do Čech, královský mincmistr mu vydání uhradí. Není nepraktický, úvahu ale ustavičně zvedá výš, než je toto hemžení. Zesvětštělé církvi je Bůh spíš záminkou, důvodem, pojmenováním pro obřad; Husovi je smyslem všeho žití. V zesvětštělé církvi se víra zformalizovala do obřadů, jimž obsah unikal, úkon se dál pro úkon a církev tu byla pro církev; a čím více vyprchávalo živé vědomí Boha, tím skvělejší obřady církev pořádala. Právě touto praxí, touto nezbožností chtějí reformátoři otřást, převrátit chápání Boha a světa. V kázání na synodě Hus nezapomněl ani na učené mistry a doktory. „Kde je moudrý,“ ptal se, „to jest bohoslovec, který zkoumá božský zákon a nejvyšší moudrost? Kde je zákonník,“ ptal se dál, „to jest doktor práva, který denně přemítá o podáních lidských? Kde je zpytatel tohoto světa, to je artista, který opravuje veškerou řeč jako gramatik, ozdobně okrašluje veškerou jemnost řeči jako rétorik, rozmlouvá o veškeré pravdě jako logik, rozměřuje veškerý počet jako aritmetik, uvádí v souzvuk veškerý počet zvuků jako muzik, zabývá se veškerým během hvězd a dráhy zemské jako hvězdář, vyměřuje širokost země a obzor její a výšku nebes jako geometr?“ A když takto vymezil předměty všech univerzitních věd, odpověděl: „Zajisté zhlupěli, nehledali-li Boha nade všecko.“ To je ona strmost reformní myšlenky.

Modravé nebe líbánek zastínil však velice brzy a velice černě mrak remanence. Arcibiskup Zbyněk bude ještě mnohokrát zkoušen z neznalosti teologie i z moci o ní rozhodovat, a čeští viklefisté si zas nemohli myslet, že jím budou hájeni až do vítězství. Poměrně ustálené postavení reformního křídla mělo po Václavově návratu ze zajetí i své širší pozadí – byly přerušeny styky mezí pražským dvorem a papežskou kurií. Zákaz platit dávky do papežské komory, přijímat papežské buly a poslouchat příkazy z Říma vydal pod trestem ztráty obročí za své krátké vlády nad Čechami král Zikmund, protože papež proti jeho plánům podporoval zájmy krále neapolského; Václav, když se ze zajetí vrátil, Zikmundův příkaz nezrušil, dozvěděl se totiž z papežské buly, že zatímco byl vězněn, Bonifác IX. jej slavnostně sesadil z trůnu římských králů. Papež, když psal bulu, zřejmě spoléhal, že Václav se už ze zajetí nevymaní, a jako důvod jeho sesazení nejen potvrdil důvody kurfiřtů, zejména Václavovu neschopnost vládnout, ale současně doznal, že s činem kurfiřtů souhlasil od začátku; kdežto Václava naopak při prvních pokusech sesadit ho ujišťoval svou podporou. Tak se české království odtrhlo od Říma, napětí mezi dvorem a Římem oslabilo pozici konsistoře a velkých prelátů a odpůrci viklefismu ztratili svou římskou oporu; styky byly přerušeny až do Bonifácovy smrti.

Právě tento papež Bonifác IX. zdokonalil soustavu poplatků kurii v síť nelítostného vysávání. Průběhem věků strhli na sebe papežové obsazování většiny církevních úřadů v zemích dosahu své moci, papežská komora udílela většinu církevních obročí, biskupství, opatství, kanovnictví i fary a oltářnictví, a měla z toho vysoké příjmy. Pro zajímavost – jaké byly sazby za beneficia: pražský arcibiskup zaplatil kurii 2 800 zl., olomoucký biskup 3 500 zl., vratislavský 3 000–4 000 zl., litomyšlský 800 zl.; opatovický opat platil taxu 500 zl., velehradský 333 zl., tepelský 260 zl., milevský 233 zl., želivský a hradišťský 200 zl., břevnovský a strahovský 100 zl., ostrovský 66 zl., svatopolský v Brně 50 zl. U nižších beneficií se taxa nazývala anáta; zderazský probošt platil 200 zl. anáty, kanovník kroměřížský 50 zl., farář 30–20 zl., oltářníci 20–12 zl. Kurie ale neprodávala úřady jen těm, kteří je skutečně nastupovali, zadávala je za taxy předem. Toto předplatné na úřad se jmenovalo expetance a vydělávalo se na něm mnohonásobně: expetance se daly rušit, znovuobnovovat, měnit jejich sazby, vydat je několika lidem naráz; mnohý titulární kanovník se svého předplaceného úřadu vůbec nedožil. Bonifác IX. prý dosáhl ve využívání expetancí takové rafinovanosti, že budila pohoršení mezi samotnými úředníky kurie.

Obchod s církevními úřady měl ovšem pro církev katastrofální následky; dokud byly úřady obsazovány místními biskupy, ti podrobovali uchazeče zkouškám, dozoru a kázni, nyní ale úřad dostal kdokoli, kdo kurii zaplatil. Církevní obročí se zakupují jako dobré existenční zaopatření, královský dvůr je využívá jako odměnu svým úředníkům; Václav IV. takto odměnil tři pražské arcibiskupy, i Zbyňka. A církev je zaplavována neschopnými a nekvalitními lidmi, získat obročí a ještě další obročí se stává smyslem života mnoha duchovních. Bonifác IX. nadto zavedl hlučné a nákladné soudy, temné vody církevních a hlavně kuriálních právníků a notářů, v nichž obchody kvetly a spravedlnost úpěla. Obchodní styk kurie s podřízenými zeměmi prostředkovali papežovi výběrčí daní, desátku a anátů, jedno z nejvýnosnějších obchodních odvětví doby. A my bychom si neměli myslet, že čeští reformátoři byli se svou kritikou hlavně svatokupectví v Evropě osamoceni. Prudkým útokem na svatokupeckou soustavu papežské stolice vzrušil evropské univerzity text Matouše z Krakova, někdejšího pražského profesora, učícího nyní v Heidelbergu, a k němu se ještě rozhodnějším spisem připojil další Polák, Pavel Vlodkovič, jeden z mála přátel, které bude mít Hus v Kostnici. Obě díla byla v Praze známa, německý profesor na pražské univerzitě Albert Engelschalk Vlodkovičův spis úředně nazval kacířským, kdežto Češi s Vlodkovičem vřele souhlasili; oba kritikové se od českých reformátorů lišili ale tím, že svoje texty nepodepsali.

Bonifác IX. zemřel rok a den po tom, co sesadil Václava IV. z římského trůnu a nový papež Innocenc VII. vnesl do českých poměrů změny reformátorům spíš nepříznivé. V Praze se nový papež uvedl třemi výraznými skutky: pražské univerzitě udělil privilegium, propůjčující jejímu rektorovi pravomoc kancléře pro případ, že nebude právě v úřadě arcibiskup; Janu Železnému přikázal ukončit válku proti Zbyňkovi; a oznámil, že k vyřešení schismatu svolá koncil, na který pozval krále Václava. Tak všechny nějak oblažil, univerzitní profesory výsadou, Zbyňka jistotou arcibiskupství a arcibiskupských statků a král Václav pojal s novým papežem novou naději, že získá zpět na Ruprechtovi římskou korunu. Současně ale Innocenc VII. poslal Zbyňkovi bulu, v níž ho napomenul, aby se staral o vyplenění viklefských bludů; důkaz o tom, že kapitula ani němečtí nominalisté nezaháleli. Nová srážka se pak udála kolem spisu Stanislava ze Znojma O těle Kristově.

Stanislav ze Znojma byl prý člověk se silným filosofickým smyslem. Žáci ho milovali, i Hus byl jeho žákem, nazýval ho Staníkem, nebyl mezi nimi velký věkový rozdíl. Staník se nadchl i Viklefovou teologií a stržen jeho názory napsal traktát na obranu Viklefova pojetí eucharistie. Traktát je prý dost obezřetný, ale přece jen – obsahoval Viklefovu remanenční teorii. Jan Viklef tvrdil, že ve svátosti oltářní, chlebu a vínu obětovaných knězem při mši, i po svěceni zůstává (remanet) podstata chleba a vína, že tedy za tělo a krev Kristovu slouží jen symbolicky. Názor vyplýval z Viklefova filosofického realismu, pro nějž universália jsou před věcí a reálně ve věci, nezávislá na lidském vnímání, na rozdíl od filosofie nominalistů, kteří universália chápali jen jako výsledek práce lidského rozumu, zobecnění, pouhá jména (nomina). Skutečná podstata věci je tedy podle nominalistů neuchopitelná, nepostižitelná, smyslové vnímání postihuje pouze vnějšek věci a o něm se lidé dorozumívají dohodnutými obecnými názvy; kdežto realisté mají důvěru v rozum, který je s to dobrat se tajností podstaty ve věci obsažené. Eucharistické církevní dogma přikazovalo věřit, že se chléb a víno po pronesení konsekrační formule knězem při mši, po posvěcení, přepodstatňují v tělo a krev Kristovu, že věřící přijímají v hostii pravé tělo Kristovo pod způsobem chleba a vína.

Pro názor, že universália tkvějí reálně ve věcech, je představa transsubstanciace, přepodstatnění, nemožná, jedna podstata se nemůže přeměnit v jinou a zůstat její prázdnou formou. Remanenční teorie taky dobře zapadá do Viklefova názoru na církev, odmítnutím přepodstatnění zasahuje nejen hluboko do věrouky, ale zejména do pojetí moci a postavení kněze. V hrubém myšlení zesvětštělé církve bylo díky teorii přepodstatnění dost blízko k tomu, aby si kněz o sobě myslel, že to on při mši tvoří Boha; existoval dokonce oficiálně schvalovaný spisek, který kněze majícího v moci zázrak přepodstatnění stavěl výš nežli svaté; kdežto Viklef na to odpoví, že Krista podává kněz věřícímu v hostii pouze symbolicky. Dogma o eucharistii je učení složité, má dalekosáhlý i praktický smysl v životě církve a jeho vyvážený výklad má zásadní vliv na hloubku víry a remanence byla považována jestli ne za nejhorší, tak jistě jeden z nejhorších bludů.

Není jisté, kdo požádal nového papeže o zásah proti pražským viklefistům; v Praze na sebe břímě jmenovitého útoku proti Stanislavovi ze Znojma vzal mistr Jan Štěkna, v té době profesor univerzity v Krakově. Arcibiskupa Zbyňka upozornili na blud remanence biskupové polští, které zřejmě Štěkna se Stanislavovým traktátem seznámil, a tlak jde tedy ze dvou stran, z Říma i z Krakova. Mistr Jan Štěkna, cisterciák, býval kazatelem v Betlémě od jeho založení a je jím jmenován ještě v době, kdy Betlém už spravuje Hus, ale kazatelství tu zřejmě nevykonával. Do Prahy však jezdil a proti remanenci prvně veřejně vystoupil v kázání u pražských karmelitánů. Viklefovu remanenční teorii prohlásí za kacířskou, o Stanislavovi ze Znojma, proti němuž útok míří, se nezmíní, a o mistrech a bakalářích českého národa řekne, že o žádném neví, že by tvrdil, že po posvěcení zůstane chléb hmotný. „A byl-li by někdo mínění opačného,“ řekne trochu chytrácky, „věřím, že se po těchto slovech ozve a odpoví na ně.“ Stanislavův traktát je na univerzitě znám a výzva míří přímo na něj, a protože Stanislav na výzvu neodpověděl, Štěkna pak už otevřeně nazve jeho traktát bludným a udá hlavu české názorové opozice u arcibiskupa. Rozzlobený Stanislav, zřejmě spoléhající na svou autoritu i arcibiskupovu ochranu, prohlásí, že Jan Štěkna bude muset před ním padnout na kolena a prosit za odpuštění, že se opovážil jeho spis nazvat „bludnou setbou“.

Na kolena však padl Stanislav. Zbyněk, sám naprosto neschopný rozpoznat, co blud je a co blud není, rozvážně jmenoval komisi; po varování z kurie před viklefstvím a po přímém udání z kacířství Stanislava přímo nezaštítil a ani komise už se nepodobala oné, která zkoumala wilsnacké zázraky; v této jsou tři preláti a jeden mistr z univerzity. Komise přečetla v traktátu remanenční teorii a rozhodla, aby Stanislav byl vyslechnut, zda závadná místa přednesl jako mistr k disputaci, anebo zda je to jeho závazné tvrzení; vzhledem k běžné praxi je to postup dosti benevolentní a lze za ním vyčíst ochrannou ruku arcibiskupovu. Stanislav nabídku na ústup využil k nejširší možné výmluvě: na výslechu před komisí prohlásil, že remanenční teorii nepředložil jako tvrzení, ale ke školské disputaci, svůj traktát že neposlal žádnému žáku ani mistrovi a neví, jak se dostal do ciziny, a traktát sám že není dokončen, chybí mu ještě druhá část s důvody protiremanenčními. Komise blahovolně výmluvu uznala, ze Štěkny tím udělali hlupáka, ale na kolenou se přece jen ocitl Stanislav. V diplomacii by to byl dobrý tah, jako odstoupení od názoru to do budoucna ovlivní celý Stanislavův život; navíc nikdo nepochyboval, že tu jde právě jen o diplomacii, nikoli o názorové prohlédnutí.

Komise usoudila, že traktát způsobil pohoršení doma i v cizině a že jím byly vzbuzeny pochybnosti v lidu, a podala arcibiskupovi rozsáhlé návrhy: aby Stanislav opakoval své pravověrné prohlášení před ním, před mistry z univerzity i z kazatelny, kde by prohlásil, že věří s církví, že po posvěcení nezůstává chléb, ale tělo a krev Krista pod způsobou chleba a vína čili „případky bez podstaty“; aby arcibiskup nařídil synodě, že nikdo nesmí pod trestem klatby mluvit o remanenci, a to ani v diskusi; a polským biskupům ať pošle dopis, že učinil proti bludům opatření; Stanislava pak měl smířit s těmi, co ho udali. Zbyněk rozhodl, že Stanislav musí spis „dokončit“, a vydal nařízení zakazující hlásat Viklefovy bludy, zejména ten o remanenci; z kazatelen nakázal vyhlásit, že po pronesení konsekrační formule nezůstává v hostii podstata chleba, ale pravé tělo Kristovo a v kalichu krev Kristova. Tak se ve svém rozhodnutí zmýlil hned dvakrát: jednak Stanislav nic „nedokončoval“ a jednak jeho formulace správného věření o eucharistii byla – vzhledem k dogmatu – stejně bludná jako Viklefova, jenomže na opačnou stranu.

Staník „dopsal“ traktát s opačným názorem transsubstanciačním, před arcibiskupem udělal pravověrné prohlášení, veřejné pokoření mu ale arcibiskup odpustil, opravené dílo dovolil přečíst v soukromí světnice v Karolinu. Kdo na tom čtení asi byl? Odpůrci? Přátelé? Žáci? Hus? Jak se asi cítili a jak se cítil on, když nahlas četl názor protivný tomu, který předtím hájil? Svým jednáním zklamal všechny: stoupenci mu mohli mít odvolání za zlé a nepřátelé věděli, že je neupřímné, že je to jen úhybný manévr zaštítěný arcibiskupem. Jen arcibiskup mohl být spokojen, okusil, jak levná je moc, když má člověk postavení: problému ani nemusel rozumět, a pokořil se před ním i univerzitní profesor. Svou první větší teologickou znalost si pevně zapamatuje a bude na ní mocensky trvat, až přijde další z jeho zkoušek. Chování Zbyňkovo je logické, vypravěče spíš napadá, proč Stanislav Znojemský se zachoval, tak jak se zachoval. Stěží proto, že je mu názor jako názor; a přijetím transsubstanciace se Stanislavovi bořilo celé jeho realistické vybavení.

Filosofický realismus je pro tuto chvíli a situaci myšlení silné, je to názor nerozpadlý, celostný, naléhavý, v harmonii je tu myšlenka i lidský rozum, myšlenka osobnost integruje, ale ne tak, že by jí rozum jen slepě sloužil, v mezích teorie má sílu i vybavení myšlenku pojmout. Na střídání nominalismu a realismu je dobře možné si uvědomit, že filosofie mají pro reformní hnutí roli jen pomocnou, jsou nástrojem, formou zdůvodnění, nikoli pravdou samou; pravdou byl i před půl a více stoletím, kdy se jako myšlení silné prosadil zcela nový nominalismus, tak nyní, kdy proti jeho vyčpělosti pookřál realismus, pokus o zniternění církevního života; a protože se s různými nástroji dobývá různý výsledek, na Stanislavovi budeme moci pozorovat, jak jej ústupek v remanenčním názoru a ztráta realistického filosofického základu hluboce vnitřně poznamenaly a jak se zpřevracel jeho názor. Prožije přetěžká léta, kdy se jeho filosofický smysl, měl-li ho, bude muset vypořádat s tímto prudkým obratem. Jako ještě nikdo před ním – naposledy tak tragicky smutně Janov – ani Stanislav se nedokázal vymknout z fascinujícího vlivu církevní moci; a že se zřejmě s traumatem vynuceného obratu nikdy nevyrovnal, v logice věci se stane rovnou teoretikem té moci, která ho pokořila.

Avšak ani psychologií, ani záchvěvy filosofického smyslu se nedá vysvětlit všechno. I Stanislav ze Znojma měl potřeby ryze hmotné a ve chvíli útoku proti remanenci se ocitl v choulostivé životní situaci. Důkazy pro to nejsou přímé žádné, jen porovnání dat. V únoru roku šestého dodiktoval druhý díl traktátu – a v témže roce dosáhl vysoké mety, pro Čecha tenkrát velice vzácné: stává se doktorem teologie. A z toho, že dosahuje vrcholu univerzitní kariéry v oboru považovaném za svatý, v němž ale on je obviněn z prokazatelného bludu, se dá odvodit, že arcibiskup Zbyněk udělal pro Stanislava Znojemského vše, co udělat mohl; když ten mu to svým odvoláním umožnil.

A Hus? Vedle toho, že denně káže v Betlémě, se také pilně věnuje studiu a výkladům teologie, je už bakalářem sentenciářem, což je poslední stupeň před vlastní doktorskou zkouškou, vykládá Lombardovy Sentence. Úkol splnil, oponentem je mu při něm Štěpán Páleč a rozsáhlou práci si můžeme přečíst v Husových spisech, k doktorátu z teologie se ale nedostal, to protože byl, na rozdíl od Stanislava, úpornější v tíhnutí k pravdě. K remanenčnímu názoru se však Hus nepřidal, ačkoliv, jak to jednou popíše, ho o to Stanislav žádal. Na sporu o remanenci lze vůbec vypozorovat Husovu zvláštní pozici. Ve vlastním sporu byl zdrženlivý, dokonce jako by to ani nebyl jeho spor, Viklef ho vábí něčím jiným. K věci samé se ale vyjádřil, traktát O těle Kristově napsal však, až když spor už odezněl, a byl to čin spíše osvětový, výchovný. Text končí touto krásnou větou: „Toto vše jsem sebral s veškerou šetrností se snahou poučit sprostné, aby svorně se svatými věřili a nepřeli se zlomyslně a marně.“

Do sporu o remanenci zasáhl totiž dosti ctižádostivě tehdá teprve bakalář teologie Ondřej z Brodu. Poslal arcibiskupovi dopis, v němž upozorňoval, že se v jeho diecézi šíří Viklefovy knihy Dialog a Trialog a taky traktát O těle Kristově s remanenční teorií. Na překladu Dialogu a Trialogu se podílel sám Hus, obě knihy nepochybně opisovali v betlémské opisovačské dílně, a Ondřej z Brodu takto zahájil svůj mnohaletý protihusovský a protiviklefský boj. Díky němu ani jej profesura nemine. Bakalář Ondřej poslal arcibiskupovi i vlastní práci, v níž ale oproti vyvážené formulaci dogmatu pojal eucharistický problém hrubě, ocitl se na hranici názoru, že chléb se po posvěcení v hostii vůbec ničí; křesťan by potom pojídal přímo tělo Kristovo.

Tak je z oficiální strany proti Stanislavovi vysloven už druhý názor, obsahující blud, a nadto arcibiskupský úřad vyšetřuje z remanence několik osob, oltářníka Betlémské kaple kněze Matěje z Tučap, samotného Kříže a několik řemeslníků, v Praze plane už nejen univerzitní, ale veřejná remanenční aféra, a Hus pocítí jako povinnost „poučiti sprostné“ jak správně věřit. Zbyňkovo nařízení proti remanenci mělo být čteno z kazatelen na svátek Božího těla, Hus ho v Betlémě nepřečetl. Řekl věřícím formulaci vlastní, k níž dodal: „Opak toho hlásalo nařízení biskupovo, jenž rozkázal, aby se věřilo po Českém království, že ve svátosti oltářní není nic jiného než tělo Kristovo.“ A protože kázání nedostačovalo a taky že čeština neměla pro tak jemně odstíněný problém dost propracované pojmosloví, vyjádřil látku i písemně latinsky.

Traktát je popisný, shrnuje výroky o svátosti oltářní z Písma a svatých otců, hlavně z Husova oblíbeného Augustina, a polemizuje s hrubou formulací Ondřejovou i Zbyňkovou; použije proti nim i výsměchu pohanů, že křesťané požírají vlastního boha. Proti Zbyňkově zákazu hájí používání pojmu chléb i pro tělo Kristovo. „Kristus je chléb, který jíme,“ odvozuje z Písma. A právě na výkladu pojmu chléb si řeší pro filosofického realistu tak nesnadný problém přepodstatnění. Napsal, že před vyřčením posvěcující formule je hostie svou podstatou chlebem, po jejím vyřčení, po posvěcení, se chléb stává nadpodstatným, tělem Kristovým. Jako chléb a víno je svátost vnímána smysly, jako tělo a krev Kristova je vnímána duchovně, vírou. Po posvěcení se dotýkáme, vidíme, chutnáme případek, nikoli podstatu Kristova těla; ta je v hostii obsažena duchovně. Hus polemikou s hrubě nominalistickým názorem důmyslně dokázal, že hereze se mohou dopustit i kritikové remanence. Sám ale ve spise výslovně remanenci neodmítá, jen napsal, že to není názor svaté církve.

Ondřejův traktát, Stanislavovo odvolání i Husova zdrženlivost vyprovokovaly Jakoubka ze Stříbra. Žije chudě na teologických studiích, teprve v této době získal menší příjem jako oltářník v kostele sv. Štěpána na Rybníčku, místo mu postoupil Křišťan z Prachatic. Je zahloubán do Janova, prozkoumavšího církevní řády a zavrhnuvšího mezi nimi ten každý, o němž se přesvědčil, že nemá základ v bibli nebo v době apoštolské, ale že vznikl později rozhodnutím koncilů nebo papežů; a v oslnění tímto řešením soudobých problémů učinil Jakoubek na Viklefovi veliký objev: důkazy o tom, že transsubstanciační dogma vzniklo až v XI. století, tedy nedávno vzhledem k tomu, kdy po zemi chodil Kristus a apoštolové, a že tento mladý názor prohlásil za závazný až lateránský koncil. Ale to je pak tedy remanence pravá katolická víra! Jakoubek se k remanenci veřejně přihlásí a v textu napíše invektivu, že tato pravá katolická víra „nemá být pro jakékoli styky nebo strachy zapírána před knížaty kněžskými a její opak nemá býti věřícími přijat pro domácí nepřátele podloudně jí odporující“. Podloudně remanenci odporuje zřejmě Ondřej z Brodu, který poslal arcibiskupovi udání; ze strachu remanenci před arcibiskupem zapírá nepochybně Stanislav a pro své styky s arcibiskupem ji zřejmě zapírá Jan Hus. Tak aspoň je Jakoubkův kritický osten vykládán v historické literatuře. Jakoubek text napsal jako podklad pro univerzitní vzdorodiskusi, k níž ale nedošlo; a přestože jej napsal po arcibiskupově zákazu remanence, stíhán za něj nebyl.

Jakoubkovu kritiku Husovy zdrženlivosti vypravěč uvést musí, přestože se domnívá, že Jakoubek Husovi křivdil. Husovi jistě na stycích s arcibiskupem záleželo, to sblížení poskytovalo reformátorům oporu i ochranu, těžko ale říci, že pro ty styky Hus upraví svůj názor, když přece právě se Zbyňkovou formulací polemizoval a na kázání ji nepřečetl. Někteří evangeličtí Husovi vykladači píší, že Hus se varoval názorů překračujících dogmata už daná, aby nepoškodil svoje opravné dílo, že tedy postupoval takticky: v remanenci slevil, aby v kritice církevních mravů mohl názor a činnost udržovat v plnosti. I toto vysvětlení odporuje typu Husovy osobnosti. Hus nezastává názory, Hus hledá smysl věcí. To ostatně uvidíme i ve sporu o remanenci, až se znovu rozhoří. Husovi se ještě mnohokrát stane, že ze dvou možných pozic, mezi nimiž všichni stranicky volí, on stane někde jinde, tam, kam ho nutí vlastní osobnost. V běžných záležitostech se jistě dovede zachovat i takticky a těch pár jeho taktických činů, jak uvidíme, je rozpitváno jeho kritiky víc než dopodrobna; základní a hlavní tah vývoje jeho uvažování má ale rys neochvějnosti, s jakou se krok za krokem dobírá nevšední výše i hloubky názoru. A právě vysoké myšlení, myšlení o podstatě věcí, jej zavede do konfliktů, jaké nepozná radikální Jakoubek a jaké nepodstoupí měkký a pragmatický Stanislav.

V jemnostech teologie se sice arcibiskup Zbyněk příliš nevyznal, v remanenčním sporu ale jednal obezřetně, nedopustil, aby přerostl z jedné nebo z druhé strany v rozkol. Ještě v létě roku šestého se antiviklefisté pokusili dosáhnout odsouzení Stanislavova traktátu na univerzitní půdě, a pokus se nezdařil nejspíš pro arcibiskupův odpor. Zbyněk naopak i v tomto roce nechává na obou synodách kázat reformní mistry české, v létě Petra ze Stupna, otevřeného stoupence Viklefova, a synody dál vyhlašují reformní nařízení, jedno proti lichvě, druhé proti nedodržování celibátu. Stanislav ze Znojma ztratil odvoláním přirozenou vůdcovskou úlohu, stáhl se z veřejnosti na univerzitu a postavení vůdčí osobnosti v českém národě a mezi reformátory církve se přenáší na Husa; arcibiskup jej ještě v roce sedmém pověří kázat na synodě, Hus asi zastoupil Štěpána z Kolína, který zemřel. Téma volí příznačné: „Stůjtež tedy, majíce podpásaná bedra svá pravdou a oblečeni jsouce v pancíř spravedlnosti a obuté majíce nohy v hotovost k evangeliu pokoje“, citát z dopisu apoštola Pavla; řeč to je mohutná rozsahem i dojmem, opakují se v ní myšlenky z kázání předchozího, a je to poslední Husovo synodální vystoupení. Sílí vlivy, které odcizí a pak až znepřátelí arcibiskupa s českými reformátory. Rok sedmý se zvolna stává rokem rozlomovým.

Zbyněk musí už jen ze svého postavení naslouchat i druhé straně, ale taky v mezinárodních vazbách se arcibiskupský stolec stává nárazníkem různých mocenských vlivů, a hlavně třenic papežské kurie a českého královského dvora. A i tím, že se Čechy žádostmi i stížnostmi opět přimkly k papežské kurii, vystavily své vnitřní poměry rozlomení. A arcibiskup je muž příliš šlechticky hrdý, je člověk jednoduchý, voják ulitý z jednoho kusu, a těžko se dá poltit; vypravěč by nejraději napsal, že není na svou roli dost protřelý. Nůžky konfliktů a rozchodů rozevře i to, že velcí preláti, odpůrci reformních snah, znovu ovládli konsistoř. Adam z Nežetic, ten který pochválil Husovo kázání, odstoupil z úřadu generálního vikáře a na jeho místo postoupil Jan Kbel, náš známý z prvního sporu o Viklefa; na Kbelovo místo do úřadu oficiála nastoupil Mikuláš Zeiselmeister. Doktor Jan Kbel působil na konsistoři už v době Jenštejnově a zblízka prožil Václavovo umučení Jana z Pomuka. Jan Jenštejn vyslal Kbela do Říma vyjednat na kurii jeho odstoupení a Kbel u papežského úřadu zůstal řadu let, stal se dokonce papežovým důvěrníkem pro české otázky. Po Puchníkově smrti se pokusil dosáhnout hodnosti arcibiskupa, tím se ale stal Zbyněk, kterému nyní vede úřad. Doktor Mikuláš Zeiselmeister, onen, s nímž Hus jednal o jeho podílnictví na příjmech Betlémské kaple, muž o něco mladší než Hus, pocházel z bohaté německé pražské rodiny, vystudoval v Praze filosofii, dal se vysvětit a odešel do Padovy studovat práva. V době, kdy se stává oficiálem arcibiskupského úřadu, je dvojnásobným farářem, děkanem ve Staré Boleslavi a arcijáhnem u sv. Víta, tedy typickým mnohoobročníkem, které Hus kritizuje. Bude proti Husovi svědčit a ocitne se mezi těmi, kteří se po Husově smrti neodváží vrátit do Čech; zemře v roce 1435 v Zikmundových službách.

V roce sedmém se tedy ještě sice dá říci, že arcibiskup je něco jiného než arcibiskupský úřad, v mnoha tlacích však, v nichž se ocitne, se Zbyněk teď už vlastně pokaždé zorientuje falešně. Nenápadně, v logice názorových, národních i mocenských zařazení, se události nezadržitelně sunou, jedna posunuje druhou; nůžky sporu se rozevírají, a až spor o Viklefa ztratí pouze pražský a získá celocírkevní ráz, začnou stříhat.

EDICE LITERÁRNÍ TEXTY – svazek I.

Jan Hus
Příspěvek k národní identitě
Eva Kantůrková

Vydalo vydavatelství IDEÁL, Bořivojova 35, 130 00 Praha 3, jako svoji dvacátou publikaci.
Návrh obálky a sazba: ArtFocus, www.artfocus.cz
Jazyková korektura: Antonín Rozkopal
Odpovědný redaktor: Juraj Lajda

Na obálce použita reprodukce obrazu A. Muchy Mistr Jan Hus v kapli Betlémské ze Slovanské epopeje, který je ve vlastnictví Galerie hl. města Prahy.

Praha 2008

Tisk: Finidr, s.r.o. Český Těšín.
Vydání třetí. Ve vydavatelství IDEÁL první.

ISBN 978-80-86995-09-0

JE HUS JEŠTĚ AKTUÁLNÍ?

Autorka odvedla úctyhodnou práci nad historickým materiálem i nemalé myšlenkové úsilí. Její kniha dává živý, ucelený i detailní obraz Husova života a doby. Filosoficky kultivovaným způsobem jsou zde postižena témata, jež představovala dynamizující jádro dobových sporů, zejména střet realismu s nominalismem, jenž tvořil pozadí názorových bojů 13. a 14. století. Dobře jsou vyloženy hlavní body učení Husova inspirátora Johna Wicleffa i samotná podstata Husovy nauky. Originálně a poutavě, třebaže do značné míry intuitivně, jsou vykresleny charaktery spoluhráčů i protihráčů v Husově příběhu, zejména postava arcibiskupa Zbyňka Hazmburka, krále Václava IV. a Husova někdejšího druha, posléze úhlavního nepřítele Štěpána Pálče.

(Úryvek z textu Bohumíra Janáta „Světlo a stín českých dějin“, který byl publikován v časopise Obsah v srpnu 1988 a v Listech č. 6, 1988)