Obsah

- „Mít sen a cíl!“ (předmluva Evy Kantůrkové)

- Úvod

- JÍDLO JE LÁSKA

- MÉ SRDCE PLUJE ŘEKOU SLZ

- VNITŘNÍ BOHATSTVÍ V BOJI A UTRPENÍ

- POČÁTEK CELOSVĚTOVÉHO POSLÁNÍ

- MILUJÍCÍ RODINY MOHOU ZMĚNIT SVĚT

- LÁSKA VEDE KE SJEDNOCENÍ

- BUDOUCNOST KOREJE, BUDOUCNOST SVĚTA

- NOVÁ VIZE PRO MLÁDEŽ

NA CESTĚ KE SVĚTU MÍRU, LÁSKY A HARMONIE

Son-mjong Mun

2010

Všechna práva vyhrazena. Jednotlivé části ani úryvky z této publikace nesmí být reprodukovány, uchovávány nebo přenášeny v jakékoli elektronické, mechanické, fotografické či audio formě apod. bez předchozího písemného povolení vydavatele.

Vytištěno v České republice.

© Vydavatelství IDEÁL, Praha 2010
Copyright © Federace rodin za světový mír a sjednocení, 2010
www.federacerodin.cz
ISBN 978-80-86995-18-2

„Mít sen a cíl!“
(předmluva Evy Kantůrkové)

Tuto předmluvu bych se neodvážila napsat, kdyby mi nebyla dána příležitost poznat reverenda Son-mjong Muna osobně a kdybych se nezúčastnila několika podniků jeho hnutí. V první půli devadesátých let minulého století jsem byla spolu s Janem Benešem pozvána do Washingtonu na celosvětové shromáždění spisovatelů a slyšela reverenda Muna říci, že je povolán Bohem dokončit poslání, které nestačil uskutečnit Ježíš pro svou smrt. Stalo se to v prostředí dost exkluzivního hotelu, v blízkosti Bílého domu, kde vládl prezident Clinton, a v dosahu velkého deníku, který reverend Mun založil. Čili v čirém dvacátém století. Reverenda Muna jsem tenkrát pocítila jako inspirativní osobu.

Intenzivní dojem z Munova celosvětového hnutí se stupňoval v Jeruzalémě, tragicky rozpolceném místě, z něhož pochází naše civilizace. Opět z celého světa se sem na reverendovo pozvání sjeli lidé dobré vůle, kněží, biskupové, z Čech to byl univerzitní profesor fyziky, spisovatelka a podnikatelka, aby se na vlastní oči přesvědčili, že mezináboženský rozkol je překonatelný a aby sami k tomu přispěli.. Centrem události byl Ježíš, zbavený trnové koruny, nahrazené korunou krále míru. Myšlenka dokáže měnit svět, a Munovu vizi velkého usmíření jako obrazu původního Božího záměru mi nesmazatelně vyjádřili dva muži, Žid a Palestinec, kterým oběma nenávistný spor zabil děti a kteří spolu objížděli palestinské i izraelské školy, aby dětem vštípili ideu bratrského smíru.

Tak se stalo, že mi reverend Son-mjong Mun vštípil záměr zabývat se existencí, činností, podobností a významem proroků, tvůrců duchovních obratů a objevů na dějinných křižovatkách, a jak jen jsou v literatuře dostupná fakta o reálné, nezmytizované podobě jejich životů, srovnávala jsem si v mysli Mojžíše, Ježíše, Mohammeda a s nimi i v sebedůvěře se za proroka označujícího reverenda Muna.

Naše kritická a skeptická evropská mysl obezřetně přijímá přímočará tvrzení a záměry, přesto ale je jimi ovlivněna, a to tím spíš, že jejich vytrvalé uskutečňování a trvalé výsledky dosvědčují sílu prorocké myšlenky. A právě o tom, jak hluboce se sebejistá Munova víra ve vlastní boží poslání zakořenila reálným výsledkem ve skutečnosti, je tato kniha. A kritický rozum je právě proto kritický, aby rozpoznal význam neobyčejnosti a originality, i když jim zplna nerozumí.

O reverendu Son-mjong Munovi existuje dost rozsáhlá literatura, byl vydán i jeho životopis, do všech světových jazyků, i do češtiny, bylo přeloženo jeho základní teologické dílo Boží princip. A že se sám reverend Mun chopil napsání životopisného díla, opět jen dosvědčuje jeho až úpornou vůli nenechat nic náhodě, ale neustále hledat příležitosti a způsoby, jak svou Boží vizi realizovat a uplatnit. Tak i tato kniha obsahuje nejen osobní vylíčení a výklad hlavních životních událostí, reverend Mun knihou sděluje a zanechává následovníkům i své konkrétní odkazy.

V první části knihy reverend Mun líčí stupně svého poznání a z něj vyplývající činnosti, vypráví o svém životě od dětství v severokorejské vesnici, až po současnost. Hlavní děj příběhu začíná oním převratným momentem, kdy se šestnáctiletému hochovi zjevil při modlitbách Ježíš. Další výrazný stupeň představuje napsání Božího principu, základního Munova teologického obratu, z něhož odvíjí všechno své další myšlení a jednání. Vědomí vlastního poslání proměňuje v reálné skutky, první z těch velkých je založení Církve sjednocení, další pak je široké misijní práce, nejdříve konaná v nejbližším prostředí, postupně rozprostíraná do celého světa. Pro Japonsko je důvodem misie vzájemné pochopení bývalých nepřátel, do Ameriky si reverend Mun dává za cíl vnést revoluci ducha.

Prazákladem realizace Munovy vize a jejím nejniternějším projevem je objev důležitosti rodiny a vytváření rodinných společenství, nesoucích Munovo požehnání, udílené ve jménu Božím. Vedle širokého misijního vlivu je to převratný čin ve vytváření „nové linie,“ jak své poslání Mun nazývá, základ pro vznik nového světového ducha. Dá se bez rozpaků napsat, že reverend Mun reálně vytvořil paralelní svět, a neděje se to v římských katakombách a za řevu lvů v aréně, ale v rozpětí statisíců lidí ze všech kontinentů, žijících v jím požehnaných rodinách a jako ambasadoři míru. Skeptik může namítnout, že to vše jsou sice velkolepá, ale v platné realitě světa marná gesta, respekt před ověřeným prorockým dílem může naopak poznamenat, že už mnohokrát duchovní proudění probíhalo hluboko pod povrchem, aby vyvřelo například jako křesťanství nebo islám.

Základní myšlenky Munovy vize jsou v knize rozptýleny a včleněny organicky do příběhu, autor jakoby předpokládal jejich znalost, v knize tím více vyniká ona úporná touha po poznání a nekonečnost hledání oné „cesty za nápravou prvotního hříchu světa“. Vědomí Boha prostupuje vše, každou úvahu i čin, Bůh je záchranný střed světa, a taky zdroj Munova sebevědomí a zaostřením jeho „duchovního zraku“. „Můžeme dokázat cokoli,“ napíše, „protože existuje Bůh.“ Nemohu nepoznamenat, že tón až dětské důvěřivosti k Boží vůli a z ní plynoucí jistá důvěrnost vůči Bohu jako otci všech lidí, mi připomenul jiného teologa, katolického kněze Josefa Zvěřinu a jeho Teologii Agapé. Text prozařují i jiné společné vlastnosti, otevřenost, zanícení, laskavost, citovost, smysl pro hlubiny lidské duše. Reverend Mun nadto vyniká úporností: všechny překážky a trápení má za výzvu „žít pro druhé“, neboť to je princip Nebes.

V závěrečné části knihy reverend Mun formuluje svůj konkrétní a aktuální odkaz, je to vystupňovaná vize světa míru, přátelství a harmonie, a zaujme odvaha a originalita toho, jakými způsoby radí proměny dosáhnout. V logice jeho úvah i činností se dají vystopovat dva kruhy, které životní příběh obepínají a které reverend Mun uzavírá svou neutuchající vůlí. První je kruh osobní, to když se někdejší komunistický vězeň Mun na své misijní pouti setká s Kim Ir-senem a díky tomu může po desetiletích zavítat do rodné vsi, a druhý je obecný: to když vlastenec Mun předpovídá, že v nové epoše světový mír vzejde ze sjednocené Korey.

Hledala jsem, jak lidsky obyčejně, kromě oddanosti Bohu a vlastnímu poslání, vyjádřit Munovo životní kredo. Napsal si je sám v radám mladé generaci: „Mít sen a cíl!“

Eva Kantůrková
Listopad, 2010

Úvod

Včera v noci přišel vydatný jarní déšť a ukončil zimní sucho. Měl jsem z toho deště takovou radost, že jsem se dnes celé ráno procházel po zahradě. Ze země stoupala vlahá vůně vlhké zeminy, po níž se mi celou zimu stýskalo, a na smuteční vrbě a třešních se objevily náznaky prvních jarních pupenů. Zdálo se mi, že po celé zahradě slyším praskání nově rašícího života. Než jsem se nadál, moje manželka, která mě na procházce doprovázela, se dala do trhání mladých výhonků pelyňku, kterým se podařilo vystrčit hlavičku nad seschlý trávník. Noční déšť proměnil celý svět ve vonnou jarní zahradu.

Ať se svět otřásá sebesilnějšími bouřemi, vždy, když přijde březen, je nablízku jaro. Čím jsem starší, tím má pro mě větší význam, že v přírodě následuje po zimě jaro a přinese s sebou rozkvetlé květiny. Kdo jsem, že Bůh dává každý rok květinám kvést a sněhu padat, jen abych se mohl radovat, že jsem naživu? Z nejhlubších zákoutí srdce mi prýští láska a jsem přemožen city. Jsem pohnut k slzám, když pomyslím na to, že vše, co má opravdovou cenu, mi bylo volně dopřáno.

Při svých snahách o světový mír jsem za život několikrát zkřižoval celou zeměkouli, a přitom opravdový mír zakouším v této jarní zahradě. I mír nám byl dán Bohem, ale někde jsme ho ztratili a teď trávíme celý život tím, že ho hledáme na úplně špatných místech.

Ve snaze o světový mír jsem celý život navštěvoval bídná a odlehlá místa. V Africe jsem se setkal s matkami, které mohly jen bezmocně sledovat, jak jim děti umírají hlady, a v Jižní Americe jsem se setkal s otci, kteří žili u řek plných ryb, ale nedokázali rybařením uživit svou rodinu. Ze začátku jsem se s nimi pouze dělil o jídlo, ale oni mě na oplátku zahrnuli láskou.

Opojen mocí lásky jsem se pustil do vysazování a kultivace lesů. Společně jsme lovili ryby, abychom nakrmili hladové děti, a ze stromů těchto lesů jsme stavěli školy. Rád jsem rybařil celou noc, i když jsem byl celý pokousaný od komárů. Rád jsem se třeba i zabořil po kolena do bláta, protože jsem viděl, jak z tváří mých bližních mizí stíny zoufalství.

Protože jsem chtěl dosáhnout světového míru co nejkratší cestou, snažil jsem se o změny v chodu politiky a ve smýšlení lidí. Setkal jsem se s někdejším sovětským prezidentem Michailem Gorbačovem, abych přispěl k usmíření komunistického a demokratického světa, a také jsem se setkal s někdejším severokorejským prezidentem Kim Ir-senem, abych s ním prodiskutoval vyhlídky na mír na Korejském poloostrově.

Přijel jsem do Spojených států, když byly v morálním úpadku, a sehrál jsem úlohu hasiče, který vyslyšel volání o pomoc a přijel znovu probudit jejich puritánského ducha. Věnoval jsem se řešení nejrůznějších světových konfliktů. Od snahy o dosažení míru mezi muslimy a židy mě nezastrašil ani běsnící teror. Výsledkem mého úsilí byla shromáždění a mírové pochody, kterých se společně účastnily tisíce židů, muslimů i křesťanů.

Konflikty bohužel stále trvají. Vidím však naději, že i do mé rodné Koreje zavítá epocha míru. Korejský poloostrov je těžce zkoušený nekonečným utrpením a tragickým rozdělením, ale já cítím každou buňkou svého těla, že v něm dřímá mocná energie, která je připravena se probudit. Tak jako nikdo nedokáže odvrátit příchod jara, není v lidských silách odvrátit příchod nebeského štěstí na Korejský poloostrov, odkud se bude šířit do celého světa. Lidé se na to musejí připravit, chtějí-li, aby je vlna nebeského štěstí vynesla vzhůru.

Jsem kontroverzní osoba. Pouhé vyslovení mého jména způsobuje ve světě problémy. Nikdy jsem nestál o peníze ani slávu, celý život jsem hovořil pouze o míru. Svět si však s mým jménem spojil mnoho různých výrazů, zavrhl mě a házel po mně kameny. Mnoho lidí nezajímá, co říkám a co dělám. Jsou zkrátka proti mně.

Během svého života jsem byl šestkrát nespravedlivě vězněn, a to v imperialistickém Japonsku, v Kim Ir-senově Severní Koreji, v Jižní Koreji za vlády prezidenta I Sung-mana a dokonce i ve Spojených státech. Občas mě bili tak krutě, že mi rvali z těla kusy masa. Dnes mi však v srdci nezůstala sebenepatrnější rána. Působením pravé lásky se staré rány snadno hojí. Působením pravé lásky se i nepřátelství rozpouští beze stopy. Pravá láska je srdce, které dává a dává a chce dávat dál. Pravá láska je láska, která zapomíná, že už lásku dala, a dává lásku dál.

Prožil jsem celý život opojen takovouto láskou. Kromě lásky jsem nic nežádal a celou svou bytostí jsem se oddal tomu, abych mohl předávat lásku svým ubohým bližním. Chvílemi byla cesta lásky tak náročná, že se mi podlamovala kolena, ale mé srdce bylo šťastné a oddané lásce k lidstvu.

Ještě teď jsem naplněn láskou, kterou jsem dosud nestihl předat. Když předkládám světu tuto knihu, modlím se, aby se má láska stala řekou míru, která svlaží vyprahlou zemi a doputuje do všech koutů země.

V poslední době roste počet lidí, kteří se o mně chtějí dozvědět více. Pro ty, kdo jsou zvídaví, jsem se nad svým životem zamyslel a zaznamenal v této knize své autentické vzpomínky. Pokud jde o příběhy, které v tomto svazku nemohly být zahrnuty, doufám, že ještě budu mít příležitost podělit se o ně jindy.

Posílám všeobjímající lásku všem, kdo ve mě vložili víru, stáli mi po boku a prožili se mnou své životy, zejména pak mé manželce Hak-ča Han, které jsem hluboce vděčný za to, že mi pomáhala zdolat ty nejobtížnější vrcholy.

Konečně bych chtěl z celého srdce poděkovat paní Pak Un-džu, ředitelce nakladatelství Kim-jongsa (Gimm Young Publishers), která do příprav vydání této knihy vložila mnoho upřímného odhodlání, a všem pracovníkům nakladatelství, kteří pracně upravovali slova, která jsem vyslovil, aby čtenáři snadno porozuměli jejich často komplikovanému obsahu.

Son-mjong Mun
Čchongpchjong, Jižní Korea 1. března 2009

KAPITOLA PRVNÍ

JÍDLO JE LÁSKA

Co jsem se dozvěděl o míru, když mě otec nosil na zádech

Prožil jsem celý život s jedinou myšlenkou. Chtěl jsem přinést světu mír, chtěl jsem svět, v němž nebudou války a kde celé lidstvo bude žít v lásce. Někdo se možná podiví: „Jak je možné, že už jako dítě jste přemýšlel o míru?“ Je snad tak nepochopitelné, že by dítě snilo o světovém míru?

V roce 1920, kdy jsem se narodil, byla Korea pod ozbrojenou japonskou okupací. V roce 1945 přišlo osvobození, ale brzy následovala korejská válka, asijská finanční krize a mnoho dalších krizí. Po mnoho let korejská země v podstatě nepoznala mír. Časy útrap a zmatku však nepanovaly jen v Koreji. Dvě světové války, vietnamská válka a války na Blízkém východě jsou dokladem toho, že lidé na celém světě se k sobě neustále chovají nepřátelsky, vzájemně na sebe míří puškami a shazují na sebe bomby. Pro ty, kdo tyto hrůzy plné zkrvavených těl a zpřelámaných kostí zažívají, je mír patrně něčím, co si lze představit jen ve snu. Dosáhnout míru však není tak těžké. Mír se dá najít například ve vzduchu, který dýcháme, v přírodě a v lidech okolo nás.

Jako dítě jsem považoval za svůj domov louky. Jakmile jsem zhltnul misku rýže k snídani, vyběhl jsem z domu a strávil celý den mezi kopci a potoky. Celý den jsem se toulal lesem, v němž žilo mnoho různých ptáků a zvířat, jedl jsem bylinky a divoké bobule a nikdy jsem neměl hlad. Už jako dítě jsem věděl, že v lese nalezne má mysl i tělo klid.

Když jsem si v kopcích dost vyhrál, často jsem tam usnul. Otec mě vždy musel jít hledat. Kdykoli jsem zaslechl, jak otec v dálce volá: „Jong-mjongu! Jong-mjongu!“, musel jsem se ze spaní usmát. Jako dítě jsem se jmenoval Mun Jong-mjong. Jeho hlas mě probudil, ale dělal jsem, že pořád ještě spím. Otec si mě pokaždé naložil na záda a odnesl mě domů. Ten pocit, když mě nesl z kopce dolů – pocit naprostého bezpečí a klidu v srdci – to byl mír. Mír jsem okusil poprvé tehdy, když mě otec nesl na zádech.

Také les jsem miloval proto, že v něm přebývá všechen mír světa. Živočichové v lese proti sobě nebojují. Pravda, navzájem se požírají a jsou požíráni, ale to proto, že mají hlad a musí se něčím živit. Nebojují spolu z nepřátelství. Ptáci necítí zášť k jiným ptákům. Zvířata necítí zášť k jiným zvířatům. Stromy necítí zášť k jiným stromům. Má-li zavládnout mír, musí zmizet nepřátelství. Pouze lidé dokážou cítit zášť k příslušníkům svého vlastního druhu. Lidé se vzájemně nenávidí, protože pocházejí z různých zemí, mají různá náboženství a různou mentalitu.

Navštívil jsem téměř dvě stě zemí. Jen málokdy jsem v některé zemi přistál na letišti a pomyslel si: „Tady panuje opravdový mír a pokoj.“ V mnoha zemích pochodovali se zbraněmi v ruce vojáci, kteří střežili letiště či blokovali ulice před občanskými nepokoji. Ve dne v noci byla slyšet střelba. Několikrát jsem v místech, kam jsem se vydal hovořit o míru, málem přišel o život. Dnešním světem zmítá nekonečná řada konfliktů a sporů, malých i velkých. Desítky milionů lidí trpí hladem a nemají co jíst. Přitom se však biliony dolarů utrácejí za zbraně. Jen peněz vynaložených na střelné zbraně a bomby je tolik, že by mohly okamžitě skoncovat s hladem ve světě.

Zasvětil jsem život budování mírových mostů mezi zeměmi, které se vzájemně nenávidí z ideologických či náboženských důvodů. Organizoval jsem fóra, kde se mohli setkávat muslimové, křesťané a židé. Snažil jsem se usmířit Spojené státy se Sovětským svazem, když se přetahovaly o Irák. Pomáhal jsem dosáhnout usmíření mezi Severní a Jižní Koreou. Nedělal jsem to pro peníze ani pro slávu. Od chvíle, kdy jsem byl dost starý na to, abych chápal, co se ve světě děje, měl můj život jediný cíl: aby celý svět žil v jednotě a míru. O nic jiného jsem nikdy neusiloval. Žít dnem i nocí jen pro mír není snadné, ale je to činnost, která mi přináší největší radost.

Během studené války jsme poznali, jak to bolí, když je náš svět rozdělen kvůli ideologii na dvě poloviny. Tehdy se zdálo, že jakmile padne komunismus, zavládne mír. Dnes je studená válka minulostí, avšak konfliktů je naopak mnohem více. Tříští nás rozdíly ras a náboženství. Mnoho zemí hledí přes své hranice podezřívavě a s nedůvěrou. A jako by toho nebylo dost, jsou i uvnitř některých zemí lidé rozděleni podle rasy, víry či kraje, kde se narodili. Lidé z opačných stran těchto dělicích čar se vzájemně považují za nepřátele a odmítají jeden druhému otevřít srdce.

Podíváme-li se do historie lidstva, zjistíme, že ty nejbrutálnější a nejkrutější války se neodehrály mezi národy, ale mezi rasami. Nejhorší z nich byly války mezi etnickými skupinami, které jako záminku používaly náboženství. V občanské válce v Bosně, což byl jeden z nejhorších etnických konfliktů dvacátého století, byly brutálně zmasakrovány tisíce lidí, včetně dětí. Další tisíce lidí přišly o život 11. září 2001, kdy do budov World Trade Center v New Yorku narazila dopravní letadla. Nedávno zemřely stovky lidí také ve vypjatém konfliktu v pásmu Gazy a v jižním Izraeli. Bylo rozbořeno mnoho domů a lidé žijí na pokraji smrti. Tuto chmurnou bilanci mají na svědomí konflikty mezi etnickými skupinami a mezi náboženstvími.

Co pudí lidi k tomu, aby se takhle nenáviděli a vraždili? Důvodů je samozřejmě mnoho, ale téměř vždy jsou ve hře náboženské rozdíly. Platilo to o válce v Perském zálivu. Platí to o arabsko-izraelském sporu o nadvládu nad Jeruzalémem. Jestliže se rasismus zaštiťuje náboženstvím, situace bývá nesmírně zamotaná. Zlí duchové náboženských válek, o nichž jsme se domnívali, že skončily ve středověku, nás straší i v jednadvacátém století.

K náboženským válkám stále dochází proto, že politikové často využívají nevraživosti mezi náboženstvími k uskutečnění svých sobeckých plánů. Pod tlakem politické moci náboženství často polevují a poddávají se. Zapomínají na svůj původní účel, jímž je existovat pro mír. Zasazovat se o světový mír je úkolem všech náboženství. Přesto, ač je to k politování, jsme svědky toho, že náboženství se naopak stává důvodem ke konfliktu.

Za tímto zlem stojí machinace politiků, kteří mají moc a peníze. Úkolem vedoucích lidí je především zachovat mír. Vedoucí lidé však často konají pravý opak a zavlékají svět do svárů a násilností.

Vedoucí lidé skrývají své sobecké ambice za náboženskou či nacionalistickou rétorikou. Dokud nebudou mít srdce na správném místě, budou země a národy zabředat do zmatků. Víra ani láska ke svému národu nejsou samy o sobě zlé. Použijí-li se k budování celosvětové lidské komunity, jsou dokonce nesmírně cenné. Jakmile však někdo prohlásí, že pouze jedno konkrétní náboženství či etnikum má pravdu a ostatní náboženství a etnika se od něj dočkají pohrdání a útoků, pak víra i láska k národu svou hodnotu ztrácejí. Zajde-li náboženství tak daleko, že začne šlapat po ostatních náboženstvích a pokládat je za bezcenná, přestává být ztělesněním dobra. Totéž nastává, pokud někdo na základě lásky ke svému národu tvrdí, že jeho země je nadřazena ostatním zemím.

Pravdou našeho vesmíru je, že musíme jeden druhého uznávat a vzájemně si pomáhat. Vědí to i ta nejmenší zvířata. Kočky a psi spolu příliš nevycházejí, ale pokud je vychováte společně v jedné domácnosti, dokážou si vzájemně obejmout své mladé a chovat se k sobě přátelsky. Totéž vidíme u rostlin. Réva, která se plazí po stromu, je závislá na jeho kmeni, protože v něm má oporu. Strom se ale neohradí: „Hej, co to děláš, neplaz se mi po kmeni!“ Princip vesmíru říká, že všichni žijí společně a jeden pro druhého. Každého, kdo se od tohoto principu odchýlí, čeká jistá záhuba. Pokud na sebe národy a náboženství nepřestanou záštiplně útočit, nemá lidstvo žádnou budoucnost. Čeká nás nekonečný koloběh teroru a válek, dokud jednoho dne nevyhyneme. Nepřišli jsme však o veškerou naději. Naději samozřejmě máme.

K této naději jsem se celý život upínal a přiživoval sen o míru. Chci úplně rozbořit všechny zdi a ploty, které dělí svět na myriádu částí, a stvořit svět jednoty. Chci strhnout všechny zdi mezi náboženstvími a rasami a přemostit propast mezi bohatými a chudými. Jakmile k tomu dojde, budeme moci znovu nastolit svět míru, jaký na počátku stvořil Bůh. Mluvím o světě, kde nikdo nebude trpět hladem a nikdo nebude prolévat slzy. Abychom uzdravili svět, v němž není naděje a chybí láska, musíme navrátit svým srdcím čistotu, kterou měla, když jsme byli dětmi. Abychom dokázali odvrhnout touhu hromadit čím dál víc materiálního bohatství a probudili v sobě krásnou podstatu lidství, musíme se navrátit k principům míru a dechu lásky, které jsme poznali, když nás naši otcové nosili na zádech.

Potěšení dávat jídlo druhým

Mám neobyčejně malé oči. Když jsem se narodil, moje matka se prý podivila: „Má to moje dítě vůbec oči, nebo nemá?“ a prsty mi rozevřela oční víčka. Zamrkal jsem a ona radostně vydechla: „Ach ano, přece jen má oči!“ Mám tak malé oči, že mi často říkali „Očička z Osanu“, protože moje matka pocházela z vesnice Osan.

Nepamatuji si však, že by se někdy někomu zdálo, že mi malé oči ubírají na kráse. Naopak ti, kdo vědí něco o fyziognomii, což je umění poznat povahu a osud člověka z rysů jeho tváře, říkají, že malé oči mi propůjčují ty správné vlastnosti náboženského vůdce. Myslím, že se podobám fotoaparátu, který dovede zaostřit na vzdálenější předměty, protože má přivřenou clonu. Náboženský vůdce musí umět vidět dále do budoucnosti než ostatní a malé oči jsou možná známkou této schopnosti. Kromě toho mám také neobvyklý nos. Na první pohled je to nos zatvrzelého a odhodlaného muže. Na fyziognomii určitě něco je, protože když se zamyslím nad svým životem, zjišťuji, že moje rysy vypovídají o tom, jak jsem žil.

Narodil jsem se v domě číslo 2221 ve vesnici Sangsa, která leží v provincii Pchjong-an, okrese Čongdžu a obvodu Tok-on, jako druhý syn Mun Kjongjua z rodu Munů z Nampchjongu a jeho ženy Kim Kjong-gje z rodu Kimů z Jon-anu. Narodil jsem se šestého dne prvního lunárního měsíce roku 1920^1, tedy přibližně rok po protijaponských demonstracích Hnutí 1. března 1919.

Náš rod se prý usadil ve vesnici Sangsa za časů mého pradědečka. Můj pradědeček z otcovy strany sám obhospodařoval statek, pěstoval rýži po tisících pytlů a vlastníma rukama nashromáždil rodinné jmění. Nikdy nekouřil ani nepil alkohol, místo toho raději za vydělané peníze kupoval jídlo a rozdával ho potřebným. Když umíral, jeho poslední slova zněla: „Dáte-li potravu lidem ze všech koutů Koreje, dostane se vám ze všech koutů Koreje požehnání.“ Pokoj pro hosty v našem domě byl tedy neustále plný lidí. I lidé z jiných vesnic věděli, že pokud nás přijdou navštívit, mohou počítat s chutným jídlem. Moje matka plnila svou úlohu, vařila pro všechny návštěvníky a nikdy si nestěžovala.

Můj pradědeček byl nesmírně aktivní a nedokázal odpočívat. Když měl chvilku volného času, vyrobil třeba slaměné boty a prodal je na tržišti. Když už byl starý, koupil třeba několik hus, a protože byl dobrotivý, vypustil je do přírody a modlil se, aby se jeho potomkům vždycky vedlo dobře. Najal učitele čínských znaků, aby sedával v pokoji pro hosty a dával vesnické mládeži zdarma hodiny čtení a psaní.

Vesničané ho nazývali uctivým titulem son-ok (klenot dobra) a o našem domě hovořili jako o „požehnaném domově“.
V době, kdy jsem se narodil a vyrůstal, bylo jmění, které pradědeček nashromáždil, z velké části pryč a rodina měla taktak na to, aby se uživila. Rodinná tradice hoštění druhých byla však stále živá. Dávali jsme jídlo druhým, i když jsme někdy neměli dost sami pro sebe.
Jakmile jsem uměl chodit, první, co jsem se naučil, bylo, jak podávat jídlo hostům.
Během japonské okupace přišlo mnoho Korejců při konfiskacích o domy a pozemky. Když prchali ze země do Mandžuska, kde doufali, že začnou nový život, míjeli náš dům, protože stál u hlavní silnice směrem na Sončchon v provincii Severní Pchjong-an. Moje matka vždycky těmto kolemjdoucím, kteří pocházeli ze všech krajů Koreje, chystala jídlo. Pokud k nám přišel nějaký žebrák s prosbou o jídlo a má matka nezareagovala dostatečně rychle, můj dědeček odnesl žebrákovi svou porci. Možná proto, že jsem se narodil do takové rodiny, jsem strávil velkou část života krmením lidí. Dávat lidem jídlo je pro mě ta nejcennější práce. Kdykoli jím a vidím někoho, kdo nemá nic k jídlu, bolí mě u srdce a nemůžu jíst dál.
Povím vám, co se stalo, když mi bylo asi jedenáct let. Bylo to ke konci roku a celá vesnice měla napilno s přípravou rýžových koláčků na oslavu Nového roku. Jedna místní rodina však byla tak chudá, že neměla co jíst. V duchu jsem před sebou neustále viděl jejich obličeje a byl jsem z toho tak neklidný, že jsem chodil nazdařbůh po domě a přemýšlel, co dělat. Nakonec jsem popadl osmikilový pytel rýže a vyběhl z domu. Tolik jsem s tím pytlem pospíchal pryč, že jsem ho nestačil ani zavázat. Naložil jsem si ho na ramena a pevně ho držel celou cestu k domu té rodiny, asi osm kilometrů do kopce po strmé pěšině. Byl jsem nadšený z představy, jakou budu mít radost, až těm lidem dám tolik jídla, že se budou moct najíst dosyta.
Vedle našeho domu stál vesnický mlýn. Jeho čtyři stěny byly velmi důkladně postavené, aby se rozdrcená rýže nesypala skulinami ven. Díky tomu se tam dalo krásně schovat před větrem do tepla. Když se do mlýnice přinesla trocha třísek od našeho krbu a rozdělal se oheň, bylo tam tepleji než v pokoji s podlahovým vytápěním ondol. Žebráci, kteří se toulali po kraji, se občas rozhodli zůstat ve mlýně přes zimu. Fascinovaly mě jejich historky z širého světa a pobýval jsem s nimi tak často, jak to jen šlo. Moje matka mi nosila jídlo do mlýna a vždycky přinesla dost i pro moje kamarády žebráky. Jedli jsme ze stejných talířů a v noci spali pod stejnou přikrývkou. Tak jsem trávíval zimu. Když přišlo jaro, rozešli se žebráci do dalekých končin a já jsem se nemohl dočkat, až bude zase zima a oni se k nám vrátí. To, že měli těla zahalená do rozervaných šatů, neznamenalo, že mají tvrdé srdce. Čišela z nich hluboká vřelost a láska. Dával jsem jim jídlo a oni mě na oplátku zahrnovali láskou. Z toho pevného přátelství a vřelých citů, které mi tehdy projevovali, čerpám sílu dodnes.
Když jezdím po světě a setkávám se s dětmi, které trpí hladem, vždycky vzpomínám na dědečka, který nikdy nepromarnil příležitost podělit se s druhými o jídlo.

Přítelem všech

Jakmile si vezmu něco do hlavy, musím to okamžitě uskutečnit. Jinak mi to nedá spát. Když jsem byl malý, občas mě v noci něco napadlo, ale musel jsem počkat do rána, než jsem to mohl provést. Zůstával jsem vzhůru a abych si ukrátil čas, dělal jsem škrábance na zdi. Stávalo se mi to tak často, že jsem do zdi málem vyhloubil díru a na podlaze se vršily hromádky hlíny. Spát jsem nemohl ani tehdy, když se ke mně ten den někdo zachoval nespravedlivě. To jsem vždycky v noci vstal z postele, šel k domu toho, kdo mi ukřivdil, a vyzval jsem ho, aby vyšel ven a bil se se mnou. Jsem si jistý, že to se mnou rodiče neměli lehké, když mě vychovávali.

Nedokázal jsem klidně přihlížet, když se někomu stala křivda. Kdykoli se děti z vesnice popraly, vložil jsem se do toho, jako bych měl za úkol dohlížet na to, aby byl dán průchod spravedlnosti. Vždycky jsem mezi dětmi určil viníka a hlasitě jsem ho pokáral. Jednou jsem se vydal za dědečkem chlapce, který byl největší rváč z vesnice. Řekl jsem mu: „Váš vnuk provedl to a to. Vyřiďte si to s ním, prosím vás.“

Občas jsem jednal zbrkle, nicméně jako dítě jsem měl velké srdce. Někdy jsem chodil navštívit svou vdanou starší sestru v domě jejího manžela a dožadoval se kuřete a rýžových koláčků. Dospělí se na mě kvůli tomu nezlobili, protože viděli, že mé srdce překypuje vřelou láskou.

Obzvlášť mě bavilo starat se o zvířata. Když se na stromě před naším domem uhnízdili ptáci, vykopal jsem jámu na vodu, aby měli co pít. Také jsem jim sypal na zem jáhly ze sýpek, aby měli co jíst. Ze začátku ptáci uletěli, kdykoli se k nim někdo přiblížil. Ale brzy pochopili, že ten člověk, který jim nese jídlo, je má rád, a přestali přede mnou ulétat.

Jednou mě napadlo chovat ryby. Pár jsem jich nachytal a dal do té jámy na vodu. Také jsem jim tam nasypal hrst krmení pro ryby. Když jsem ale den nato ráno vstal, zjistil jsem, že přes noc všechny ryby pomřely. Tolik jsem se těšil, že je budu chovat. Stál jsem tam a užasle se díval, jak plavou na hladině. Pamatuji si, že jsem celý den proplakal.

Můj otec choval mnoho včelstev. Na spodky úlů připevňoval rámky. Včely pak do rámků ukládaly vosk, stavěly z něj plástve a do nich sbíraly med. Byl jsem zvědavé dítě a zajímalo mě, jak přesně včely ty plástve stavějí. A tak jsem strčil hlavu rovnou do úlu. Včely mě krutě poštípaly a příšerně mi otekla tvář.

Jednou jsem rámky z úlů sebral a dostal jsem od otce pořádně vynadáno. Když včely stavbu dokončily, otec vždycky rámky vyndal a odložil je stranou. Rámky byly obalené včelím voskem, který se dal použít jako svítidlo do lamp místo petroleje. Tyhle drahocenné rámky jsem vzal, rozlámal a rozdal je rodinám, které si nemohly dovolit svítit petrolejem. Myslel jsem to dobře, ale udělal jsem to bez otcova svolení, takže jsem dostal přísné pokárání.

Když mi bylo dvanáct, neznali jsme příliš mnoho her. Mohli jsme si vybrat mezi jut, házením dřevěných kolíků, čanggi, hrou podobnou šachům, a karetními hrami. Vždycky se mi líbilo, když se do hry zapojilo hodně lidí. Přes den jsem hrával jut nebo jsem pouštěl draka a po večerech jsem obcházel karetní sešlosti ve vesnici. Vítěz obvykle vyhrával po každém kole 120 wonů a mně se dařilo vyhrát alespoň jednou za tři kola.

Nejvíc se karbanilo v předvečer Nového roku a o prvním úplňku v novém roce. V tyto dny policie přimhouřila oko a nikoho nezatkla za hazard. Chodil jsem tam, kde hráli dospělí. Přes noc jsem si zdřímnul a nad ránem, když už se toho chystali nechat, jsem je přemluvil, aby mi dvakrát třikrát rozdali. Za peníze, které jsem vyhrál, jsem nakoupil jídlo, hračky, sladkosti a dárky pro kamarády a pro chudé děti ze všech okolních vesnic. Nenechal jsem si ty peníze pro sebe a nepoužil jsem je na nic špatného. Když k nám přišli na návštěvu manželé mých starších sester, prosil jsem je, aby mi dovolili vzít jim z peněženky pár drobných. Kupoval jsem za ně sladkosti pro chudé děti. Také jsem jim kupoval sladký sirup.

V každé vesnici jsou přirozeně ti, kdo se mají dobře, a ti, kdo se dobře nemají. Kdykoli si nějaké dítě přineslo do školy k obědu vařené jáhly, nedokázal jsem sníst svou rýži, protože moje jídlo bylo mnohem lepší. Nabídl jsem, že si to vyměníme a jáhly si vezmu já. Měl jsem blíž k dětem z chudých rodin než z bohatých a chtěl jsem nějak zařídit, aby neměly hlad. Byla to jakási hra a bavila mě ze všech her nejvíce. Byl jsem ještě dítě, ale věděl jsem, že chci být se všemi přítel. Vlastně jsem chtěl být víc než přítel. Toužil jsem po vztazích, v nichž by si lidé mohli vzájemně svěřit nejhlubší zákoutí svého srdce.

Jeden můj strýček byl nesmírně lakomý. Jeho rodina vlastnila záhon melounů uprostřed vesnice. Každé léto, kdy melouny dozrávaly a sladce voněly, ho děti z vesnice prosily, aby jim trošku dal. Strýček si ale na cestě u záhonu postavil stan, sedl si do něj a hlídal, aby si nikdo neodnesl ani jediný meloun.

Jednou jsem k němu zašel a zeptal se ho: „Strýčku, vadilo by ti, kdybych někdy zašel na tvůj záhon a snědl tolik melounů, kolik budu chtít?“ Strýček ochotně svolil: „Ale vůbec ne, jistěže by mi to nevadilo.“

A tak jsem rozhlásil mezi dětmi z vesnice, že kdo chce melouny, má si přinést režný pytel a přijít o půlnoci k našemu domu. O půlnoci jsem je zavedl k melounovému záhonu mého strýce a řekl jim: „Vyberte si každý jeden řádek melounů a ničeho se nebojte.“ Děti vykřikly radostí a rozběhly se po záhoně. Za pár minut bylo několik řádků melounů dočista obraných. Tu noc seděly hladové děti z mé vesnice v jeteli a cpaly se melouny, že jim div nepraskla břicha.

Druhý den z toho byl velký průšvih. Když jsem přišel ke strýčkovi, byl tam takový poprask, jako když píchne do vosího hnízda. „Ty ničemo!“ řval na mě strýček. „Máš v tom prsty? To ty jsi mě připravil o melouny, na kterých jsem se celý rok dřel?“

Bylo mi jedno, co říká, a nedal jsem se. „Strýčku, copak si nevzpomínáš?“ řekl jsem. „Dovolil jsi mi, abych snědl tolik melounů, kolik budu chtít. Děti z vesnice chtěly také jíst melouny, a po čem toužily ony, po tom jsem toužil i já. Nebylo snad správné, že jsem dal každému meloun? To jsem jim neměl dát vůbec nic?“ Když to strýček slyšel, řekl na to: „Tak dobře. Máš pravdu.“ A přestal se hněvat.

Jednoznačný kompas mého života

Rod Munů pocházel z Nampchjongu poblíž města Nadžu v provincii Čolla, asi tři sta dvacet kilometrů od Soulu na jihozápadě poloostrova. Můj prapradědeček Mun Song-hak měl tři syny. Nejmladším z nich byl můj pradědeček Mun Čong-hul, který měl také tři syny: jmenovali se Čchi-guk, Šin-guk a Jun-guk. Nejstarší z nich, Mun Čchi-guk, byl můj dědeček.

Dědeček Mun Čchi-guk byl negramotný, protože nechodil ani na moderní základní školu ani do tradiční vesnické školy. Měl ale tak silnou schopnost koncentrace, že když mu druzí předčítali korejský překlad Samgukči, oblíbeného klasického díla o Číně v období Tří království, naučil se celý text recitovat zpaměti. A uměl víc než Samgukči. Kdykoli mu někdo vyprávěl zajímavý příběh, zapamatoval si ho a dokázal ho zopakovat přesně týmiž slovy. Na jediný poslech si dokázal zapamatovat cokoli. Můj otec po něm tuto schopnost zdědil – uměl zpaměti odzpívat křesťanský chorál dlouhý přes čtyři sta stran.

Dědeček se řídil posledními slovy svého otce a vždy ochotně dával ze svého. Udržet rodinné jmění se mu však nepodařilo. Mohl za to jeho nejmladší bratr, můj prastrýc Mun Jun-guk, který si na rodinný majetek půjčil peníze a o všechno přišel. Po této události nastaly pro rodinu nesmírně těžké časy, ale dědeček ani otec přesto nikdy neřekli o prastrýci Jun-gukovi křivého slova. Věděli totiž, že prastrýc ty peníze neprohrál v kartách nebo něco podobného. Poslal je do Šanghaje Prozatímní vládě Korejské republiky v Číně. Sedmdesát tisíc wonů tehdy byla obrovská suma a prastrýc ji celou věnoval na podporu boje za nezávislost Koreje.

Prastrýc Jun-guk vystudoval seminář v Pchjongjangu. Byl kněz a intelektuál, hovořil plynně anglicky a vyznal se v čínské kultuře. Sloužil jako pastor ve třech kostelech, mimo jiné ve vesnici Tokhung v obvodu Tok-on. V roce 1919 se společně se slavným bojovníkem za nezávislost Čchö Nam-sonem podílel na formulování deklarace nezávislosti.

Když se ale zjistilo, že tři z šestnácti křesťanských duchovních, kteří byli mezi signatáři deklarace, mají spojitost s tokhungskou církví, nechal prastrýc své jméno ze seznamu podepsaných vymazat. Pan I Sung-hun, další signatář, který spolu s ním zakládal školu v Osanu, prastrýce požádal, aby se postaral o jeho osobní záležitosti, kdyby hnutí za nezávislost ztroskotalo a on zemřel rukou japonských koloniálních úřadů.

Když se prastrýc Jun-guk vrátil domů, natiskl tisíce korejských vlajek a ty pak rozdával lidem, kteří proudili ulicemi a provolávali nezávislost Koreje. Osmého března byl zatčen, když vedl demonstraci na kopci za budovou místního úřadu obvodu Aipcho. Této demonstrace se zúčastnily asi dva tisíce studentů ze školy v Osanu spolu s učitelským sborem i ředitelem, asi tři tisíce křesťanů a čtyři tisíce dalších místních obyvatel. Prastrýce Jun-guka odsoudili na dva roky a zavřeli ho do vězení v Uidžu. Po roce byl na základě zvláštní milosti propuštěn.

Ani po propuštění nemohl pobývat příliš dlouho na jednom místě, protože byl těžce perzekuován japonskou policií a byl v podstatě neustále na útěku. Zůstala mu na těle veliká jizva od toho, jak ho Japonci mučili – probodli ho bambusovým kopím a vyřízli mu kus masa. Bodali ho do nohou i do žeber, ale on se nikdy nepodvolil. Když Japoncům došlo, že ho nezlomí, nabídli mu funkci náčelníka okresu, pokud slíbí, že se přestane angažovat v hnutí za nezávislost. Nato prastrýc Japoncům hlasitě vynadal: „Myslíte si, že když mě uplatíte funkcí, začnu dělat pro vás, vy zloději?!“

Když mi bylo asi sedm nebo osm let, prastrýc Jun-guk u nás nakrátko pobýval. Přišlo za ním několik příslušníků Korejské osvobozenecké armády. Byli bez peněz a museli se k našemu domu v noci prodírat hlubokými sněhovými závějemi. Otec nám dětem přikryl hlavu peřinou, abychom se nevzbudili. Já jsem byl ale úplně vzhůru, ležel jsem pod peřinou s očima dokořán a napínal jsem uši, abych zaslechl, co si dospělí povídají. Přestože bylo pozdě, zabila matka slepici a uvařila pro bojovníky za nezávislost trochu nudlí.

Dodnes nemohu zapomenout na to, co pronesl prastrýc Jun-guk, když jsem tehdy ležel pod peřinou a tajil dech vzrušením: „I kdybyste zemřeli, zemřete za naši zemi a dostane se vám požehnání.“ Pokračoval: „Teď vidíme před sebou jen temnotu, ale po ní jistě přijde jasné ráno.“ Mučení na něm zanechalo stopy a nevládl už zcela svým tělem, ale hlas mu zněl pevně a odhodlaně.

Pamatuji si, že jsem si tehdy pomyslel: „Jak to, že tak skvělý člověk jako prastrýc musel do vězení? Kdybychom jen byli silnější než Japonsko, bylo by se to nemuselo stát.“

Prastrýc Jun-guk se pak dál toulal po zemi a prchal před japonskou policií. Další zprávu jsem o něm dostal až v roce 1966, když jsem žil v Soulu. Prastrýc se tehdy zjevil ve snu jednomu z mých mladších bratranců a řekl mu: „Jsem pohřbený v Čongsonu, v provincii Kangwon.“ Vydali jsme se na adresu, kterou nám ve snu udal, a tam jsme zjistili, že prastrýc zesnul před devíti lety. Našli jsme jen náhrobní mohylu porostlou plevelem. Nechal jsem jeho ostatky převézt do města Pchadžu, které leží nedaleko Soulu v provincii Kjonggi.

V letech, která následovala po osvobození od Japonců v roce 1945, vraždili severokorejští komunisté bez rozdílu křesťanské duchovní i bojovníky za nezávislost. Prastrýc Jun-guk měl strach, že by svou přítomností mohl ublížit rodině, a tak před komunisty prchl přes 38. rovnoběžku na Jih a usadil se v kraji Čongson. Nikdo z rodiny o tom nevěděl. Živil se v tom zapadlém horském údolí tím, že prodával kaligrafické štětce. Později prý založil tradiční vesnickou školu, kde vyučoval klasické čínské vědění.

Podle jednoho jeho bývalého žáka prastrýc často a rád skládal básně v čínských znacích. Jeho žáci jich zapsali a zachovali asi sto třicet, včetně této:

O MÍRU MEZI SEVEREM A JIHEM
Už je to deset let, co jsem odešel z domova na Jih
Pádící čas mi vybělil vlasy
Toužím se vrátit zpět na Sever, ale copak mohu?
Můj pobyt zde měl být dočasný
Ale protáhl se
Jsem oděn v dlouhý letní konopný šat
Ovívám se hedvábným vějířem
A přemýšlím, co přinese podzim
Mír mezi Severem a Jihem je nablízku
Děti, vy, které čekáte na zápraží,
Nemusíte se už tolik bát.

I když byl prastrýc Jun-guk odloučen od rodiny a žil v Čongsonu, což byl pro něj zcela neznámý kraj, nepřestávalo mu v srdci záležet na vlasti. Zanechal po sobě i tuto báseň:

Když si na začátku vytkneš cíl,
Zavaž se k nezměrnému odhodlání.
Nedopřávej si
Ani trošičku soukromých tužeb.

Vláda Korejské republiky ocenila in memoriam přínos mého prastrýce

pro hnutí za nezávislost Prezidentskou medailí v roce 1977 a Řádem za zásluhy o vznik státu v roce 1990. Ještě dnes občas recituji jeho básně. Čiší z nich jeho neochvějná láska k vlasti, kterou nevymýtila ani ta nejtěžší protivenství.

V poslední době, čím jsem starší, tím víc na prastrýce Jun-guka myslím. Každý verš z jeho básní o lásce k rodné zemi mě chytá za srdce. Učím naše členy píseň Tähan čiriga (Píseň o korejské zemi), jejíž slova jsou dílem prastrýce Jun-guka. Rád ji s našimi členy zpívám. Kdykoli si ji v Koreji, od hory Päktu na severu až po horu Halla na jihu, zazpívám, padá ze mě všechna tíseň.

PÍSEŇ O KOREJSKÉ ZEMI
Korejský poloostrov leží na východě,
Obklopený třemi zeměmi.
Na severu se rozléhají pláně Mandžuska,
Na východě modré hloubky Východního moře,
Na jihu moře plné ostrovů,
Na západě hluboké Žluté moře.
Moře skýtá jídlo ze tří stran,
Hojnost ryb je naším pokladem.
Na severu ční mocná hora Päktu,
Napájí vodou řeky Amnok a Tuman,
Které se rozbíhají k východu a západu až k mořím
A tvoří jasnou hranici se Sověty.
Ve středu se blyští diamantové pohoří Kumgang,
Chlouba světa, pýcha Koreje.
Z modrého Jižního moře se zvedá hora Halla,
Maják pro rybáře na mořích.
Čtyři pláně Tädong, Hangang, Kumgang a Čondžu
Dávají našemu lidu potravu a ošacení.
Čtyři doly Unsan, Sun-an, Käčchon a Čärjong
Vydávají poklady země.
Čtyři města Soul, Pchjongjang, Tägu a Käsong
Září celou zemí.
Čtyři přístavy Pusan, Wonsan, Mokpcho a Inčchon
Vítají cizí lodě.
Z Kjongsongu se rozbíhají železnice,
Kříží se tu hlavní dráhy Kjong-ui a Kjongbu,
Dráhy Kjongwon a Honam vybíhají na sever a na jih
Do celého poloostrova.
Naše města svědčí o naší historii.
Pchjongjang, dvoutisícileté město praotce Tanguna,
Käsong, hlavní město říše Korjo,
Kjongsong, pětisetleté hlavní město říše Čoson.
Kjongdžu, sídlo krále Pak Hjok-ko-se,
Se pyšní dvěma tisíci let kultury říše Šilla,
V provincii Čchungčchong leží Pujo, hlavní město dávné říše Päkče.
Synové Koreje, jste předvojem budoucnosti,
Vlny civilizace omývají naše břehy.
Vyjděte z hor
A udatně pochodujte
Vstříc světu budoucímu!

Paličaté dítě, co se nikdy nevzdá

Vymáhání dluhů mému otci moc nešlo, ale když si sám půjčil, vždy dostál závazku a dluh splatil, i když kvůli tomu musel prodat na trhu rodinnou krávu nebo dokonce trám, který nám podpíral dům. Vždycky říkal: „Pravdu lstí neošálíš. Tomu, co je správné, se nedá vyhnout podfukem. Žádný podvod nezůstane neodhalený déle než pár let.“

Můj otec byl statné postavy. Byl tak silný, že mu nečinilo žádné potíže vynést po schodech pytel rýže na ramenou. To proto, že jsem po otci zdědil fyzickou sílu, stále ještě cestuji po světě a pokračuji ve své práci, i když už je mi devadesát let.

I moje matka, jejíž oblíbený křesťanský chorál byl „Higher Ground“, byla také poměrně silná žena. Mám po ní nejen široké čelo a kulatý obličej, ale také upřímnou a smělou povahu. Umím být také paličatý, takže o tom, že jsem dítě své matky, nemůže být žádných pochyb. Když jsem byl malý, říkali mi „celodenní uplakánek“. To proto, že jak jsem se jednou dal do breku, brečel jsem celý den. Plakával jsem tak hlasitě, až si lidé mysleli, že se stalo něco strašného. V noci dokonce vstávali z postele a chodili se dívat, co se děje. Navíc jsem neplakal klidně a tiše. Skákal jsem po pokoji, občas jsem se přitom zranil, někdy až do krve, a tropil jsem povyk. Takhle silnou osobnost jsem měl už jako chlapec.

Jakmile jsem si něco umanul, před ničím jsem se nezastavil, i kdybych se u toho měl přerazit. Byl jsem samozřejmě ještě nevyzrálý. Když mě matka kárala za něco, co jsem provedl, odmlouval jsem jí: „Ne! V žádném případě!“ Stačilo, abych připustil, že jsem udělal něco špatného, ale já bych radši umřel, než abych přiznal chybu.

Moje matka měla ale také silnou osobnost. Vždycky mě uhodila a křičela: „Tak ty nebudeš odpovídat, když se tě máma na něco ptá?“ Jednou mě praštila tak silně, že mě shodila na zem. Ale ani potom, když jsem se znovu postavil, jsem neustoupil. Stála jen přede mnou a křičela na mě. Já jsem ale stejně neuznal, že jsem jednal špatně.

Jak jsem byl paličatý, tak jsem byl i soutěživý. Nedokázal jsem za žádnou cenu prohrát. Dospělí z vesnice říkali: „Očička z Osanu, ten jak si něco usmyslí, tak to udělá.“

Nepamatuji si, kolik mi bylo, když se stalo toto: Jeden kluk mi rozbil nos do krve a utekl. Celý měsíc jsem chodil každý den k jeho domu a čekal, až vyjde. Dospělí z vesnice žasli nad mou vytrvalostí. Jeho rodiče se mi nakonec omluvili. Dokonce mi ještě dali krabici rýžových koláčků. To však neznamená, že jsem se vždycky snažil jen vyhrát s tvrdohlavou umíněností. Byl jsem mnohem větší a silnější než jiné děti v mém věku. V přetlačování mě nikdo neporazil. Jednou jsem prohrál s klukem, který byl o tři roky starší, a tak mě to rozzlobilo, že jsem nedokázal klidně sedět. Odešel jsem na nedaleký kopec, vyhlédl jsem si akácii, oloupal jsem z ní kůru a šest měsíců jsem na tom stromě posiloval, abych byl silný a toho kluka porazil. Po těch šesti měsících jsem ho vyzval k odvetě a vyhrál jsem.

V naší rodině měla každá generace mnoho dětí. Měl jsem jednoho staršího bratra, tři starší sestry a tři mladší sestry. Měl jsem vlastně ještě čtyři další sourozence, kteří se narodili až po nejmladší sestře Hjo-son, ale ti zemřeli v útlém věku. Celkem moje matka porodila třináct dětí, ale pět nepřežilo. Určitě se tím nesmírně trápila. Muselo pro ni být utrpením vychovávat tolik dětí v podmínkách, které se v žádném případě nedaly nazvat blahobytem. Míval jsem tedy hodně sourozenců. Když jsme se dali dohromady ještě s bratranci a sestřenicemi z prvního a druhého kolena, bylo nás tolik, že bychom dokázali cokoli. Od té doby ale uplynulo hodně času a dnes si připadám, jako bych zůstal na světě sám.

Jednou jsem nakrátko navštívil Severní Koreu, bylo to v roce 1991. Poprvé po osmačtyřiceti letech jsem přijel do svého rodiště a zjistil jsem, že matka i většina sourozenců už nežijí. Zbyla mi jen jedna starší sestra a jedna mladší sestra. Ze starší sestry, která pro mě byla jako matka, když jsem byl malý, byla více než sedmdesátiletá babička. Mladší sestře bylo přes šedesát a měla tvář zbrázděnou vráskami.

Když jsme byli děti, často jsem si mladší sestru dobíral. Pokřikoval jsem na ni: „Haha, Hjo-son, jednou se provdáš za jednookého!“ A ona vždycky odsekla: „Cos to řekl? Ty o tom tak něco víš, bráško!“ A přiběhla ke mně a bušila mi pěstičkami do zad.

Když dosáhla Hjo-son osmnácti let, měla se setkat s mužem, za něhož ji jedna naše teta chtěla provdat. Ten den vstala brzy ráno, pečlivě se učesala a napudrovala si tvář. Důkladně uklidila celý dům a čekala, až její potenciální ženich dorazí. „Ty se asi hodně chceš vdávat, Hjo-son,“ smál jsem se jí. Začervenala se a dodnes si pamatuji, jak byla krásná, když jí ruměnec prosvítal pod bílým pudrem.

Od mé návštěvy Severní Koreje uplynulo již téměř dvacet let. Starší sestra, která tak usedavě plakala, když mě tehdy spatřila, mezitím zesnula a zůstala mi jen mladší sestra. Tolik mě to naplňuje úzkostí. Jako by se mi mělo rozskočit srdce.

Míval jsem šikovné ruce a sám jsem si dělával oblečení. Když se ochladilo, hned jsem si upletl čepici. Šlo mi to lépe než ženám a když starší sestry pletly, radil jsem jim. Jednou jsem pro Hjo-son upletl šálu.

Měl jsem ruce velké a neohrabané jako medvědí tlapy, ale přesto jsem se rád oháněl jehlou a nití a dokonce jsem si sám šil spodní prádlo. Odmotal jsem z role kus látky, přeložil jej napůl, zastřihl do správného tvaru, zalemoval, sešil a oblékl. Když jsem takhle vyrobil pro matku pár teplých ponožek, ocenila je slovy: „To se podívejme, myslela jsem, že můj druhorozený syn jen tak blázní, ale ty ponožky mi perfektně sedí.“

Když se tehdy chystala svatba, patřilo k přípravám předení bavlny. Matka vždycky nasadila bavlnu na kolovrat a předla z ní nitě. Těm se v pchjonganském dialektu říkalo tcho-kkäng-i. Nastavila na tkalcovském stavu šířku dvaceti nití a tkala, dvanáct kusů plátna, třináct kusů plátna, a tak pořád dál. Pokaždé, když měl někdo z mých sourozenců svatbu, vyšlo zpod matčiných zhrublých rukou plátno jemné a krásné jako satén. Pracovala rukama neuvěřitelně rychle. Ostatní utkali za den tři nebo čtyři kusy plátna, ale matka zvládla i dvacet. Když jednou spěchala, aby stihla přípravy na svatbu jedné mé starší sestry, utkala za den celou roli plátna. Matka byla nedočkavá. Když si něco usmyslela, pracovala na tom rychle, aby to měla brzy hotové. V tom se jí podobám.

Od dětství jsem rád jedl všechny možné druhy jídel. Měl jsem rád kukuřici, syrové okurky, syrové brambory a syrové fazole. Jednou na návštěvě u matčiných příbuzných, kteří bydleli asi osm kilometrů od nás, jsem si všiml, že jim na poli roste něco kulatého. Zeptal jsem se, co to je, a řekli mi, že je to čigwa, batát. Jeden pro mě vykopali a uvařili ho v páře, a tak jsem si ho vzal. Chutnal tak lahodně, že jsem jich nasbíral celý košík a všechno jsem sám spořádal. Od příštího roku jsem nevydržel ani tři dny, aniž bych matčiny příbuzné navštívil. Vždycky jsem jen zavolal: „Mami, jdu na chvíli ven,“ běžel k nim a jedl jsem u nich batáty.

V kraji, kde jsme žili, býval v květnu „bramborový přechod“ neboli nedostatek brambor. Bramborami jsme se živili celou zimu, dokud nepřišlo jaro a nezačal se sklízet ječmen. Květen bylo kritické období, protože pokud brambory došly dřív, než nastal čas sklízet ječmen, lidé hladověli. Přežívání této doby se podobalo přechodu horského sedla, a proto jsme to nazývali „bramborový přechod“.

Tehdejší ječmen nebyl ten chutný s plochými zrny, který známe dnes. Zrna byla tvrdší a kulatější, ale nám to nevadilo. Před vařením jsme ječmen vždycky namočili na dva dny do vody. Když jsme zasedli ke stolu, pokoušel jsem se ho rozmačkat lžící, aby se zrníčka slepila. Nebylo to ale k ničemu, protože jakmile jsem si jich trochu na lžíci nabral, rozsypala se jako písek. Míchal jsem do nich pálivou paprikovou pastu kočchudžang a ujídal po troškách. Jak jsem žvýkal, zrnka ječmene mi prolézala mezi zuby, takže jsem musel mít pevně zavřená ústa.

Také jsme chytali a jedli rosničky. Na venkově tehdy děti dostávaly žabí maso, když měly spalničky, od kterých jim pohubly tváře. Vždycky jsme chytili tři nebo čtyři velké rosničky, které měly na tlustých nohách hodně masa. Když jsme je opekli zabalené do dýňových listů, byly tak křehké a chutné, jako bychom je vařili v kotli na rýži. Když už vzpomínám na chutná jídla, nemůžu vynechat ani vrabčí a bažantí maso. Vařili jsme také nádherně kropenatá vejce horských i vodních ptáků, kteří létali nad poli a vydávali hlasitý zvuk podobný polknutí. Při svých toulkách po kopcích a polích jsem poznal, že Bůh nám v přírodě nabízí hojnost jídla.

Kdo miluje přírodu, ten se od ní učí

Měl jsem už takovou povahu, že když jsem něco uviděl, chtěl jsem se o tom všechno dozvědět. Nedokázal jsem si nic prohlédnout jen tak zběžně. Vždycky jsem si pomyslel: „Zajímalo by mě, jak se ta hora asi jmenuje. A co na ní asi je.“ Musel jsem se jít podívat. Když jsem byl ještě malý chlapec, zlezl jsem vrcholy všech hor v okruhu pěti mil od našeho domu. Šel jsem všude, dokonce i za hory. Proto, když jsem uviděl nějakou horu zářit v ranním slunci, věděl jsem, jak to vypadá na jejím vrcholku. Díval jsem se na ni a bylo mi dobře. Hrozně nerad jsem se díval na místa, která jsem neznal. Potřeboval jsem vědět všechno o všech místech, na která jsem viděl, i o místech, která ležela za nimi. Jinak mnou zmítal takový neklid, že se to nedalo vydržet.

Když jsem se šel projít do hor, dotýkal jsem se všech květin a stromů. Nestačilo mi jen se dívat očima, musel jsem si květiny osahat, přičichnout si k nim a dokonce si je strčit do úst a rozžvýkat je. Ty vůně, doteky a chutě se mi tak líbily, že kdyby mi někdo nakázal, abych zabořil nos do podrostu a zůstal tak celý den, nic bych nenamítal. Tolik jsem miloval přírodu, že kdykoli jsem šel ven, strávil jsem celý den toulkami po kopcích a polích a zapomněl jsem jít domů. Když šly starší sestry do hor trhat divokou zeleninu, ukazoval jsem jim cestu a hledal rostlinky. Díky tomu znám mnoho divokých rostlin, které jsou chutné a výživné. Výborným kořínkům a listům květiny ssumbagü člověk musel přijít na chuť. Nejlepší bylo smíchat je s paprikovou pastou kočchudžang a přidat je do rýžové míchanice pibimpap. Když jíte ssumbagü, musíte si ji dát do pusy a na pár vteřin zadržet dech, aby odezněla nahořklá pachuť a objevila se jiná, příjemnější.

Také jsem rád lezl po stromech. Nejčastěji jsem šplhal na obrovský, dvousetletý kaštan na našem dvoře. Z koruny byl krásný výhled. Viděl jsem dokonce až za vesnici. Jak jsem jednou vylezl nahoru, už jsem nechtěl dolů. Občas jsem tam sedával až do pozdního večera. Nejmladší ze starších sester pro mě chodila, vždycky nadělala plno řečí o tom, jak je to nebezpečné, a snažila se mě přemluvit, abych slezl.

„Jong-mjongu, pojď dolů, prosím tě,“ říkala. „Už je pozdě, musíš do postele.“
„Když se mi bude chtít spát, můžu spát tady.“
Nedbal jsem, co říká, nehnul jsem se ze své větve v koruně kaštanu ani o kousíček. Nakonec vždycky ztratila trpělivost a zařvala na mě: „Hele, ty opičáku! Okamžitě dolů!“
Možná jsem tak rád lezl po stromech proto, že jsem se narodil v roce opice. Když z větví visely trsy kaštanů, vzal jsem ulomenou větev a zkoušel jsem je srážet. Pamatuji si, že to byla ohromná švanda. Je mi líto dnešních dětí, které nevyrůstají na venkově a tuhle zábavu neznají.
Zvědavost ve mně probouzeli také ptáci, kteří si volně létali po obloze. Tu a tam ke mně na strom přilétl obzvlášť krásný pták a já jsem je všechny zkoumal, všímal jsem si, jak vypadá samec a jak samice. Tehdy jsme neměli knížky, kde bych si přečetl o různých druzích stromů, keřů a ptáků, na všechno jsem si musel přijít sám. Často jsem ani nepřišel domů k jídlu, protože jsem chodil po horách a pátral, kam odletěli tažní ptáci.
Kdysi jsem každé ráno lezl na strom a zůstával tam až do večera, protože jsem pozoroval stračí hnízdo. Chtěl jsem vidět, jak straka klade vejce. Nakonec jsem se dočkal a spatřil jsem to. Mezitím jsem se se strakou stihl spřátelit. Ze začátku straka vždycky hlasitě zaskřehotala, když mě uviděla, a ošívala se, když jsem se k ní přiblížil. Později si však zvykla a zůstávala v klidu.
Přátelil jsem se i s místním hmyzem. Na konci léta cvrkávala z koruny tomelu před mým oknem cikáda ssururami. Každý rok jsem měl radost, když zničehonic utichlo hlasité, otravné cvrkání ostatních druhů cikád, které řvaly po celé léto, a místo nich se ozvaly jasné tóny ssururami. Její píseň znamenala, že vlhké léto brzy skončí a přijde chladný podzim.
Zněla asi takhle: „Suru surururururu!“ Kdykoli jsem uslyšel cikádu ssururami takhle zpívat, vzhlédl jsem do koruny tomelu a pomyslel jsem si: „Samozřejmě, že když se rozhodne zpívat, zpívá někde vysoko, aby ji slyšela celá vesnice a mohla se radovat. Kdo by ji slyšel, kdyby si zalezla někam do díry a zpívala tam?“
Brzy jsem pochopil, že cvrkání letních cikád mämi i zpěvavých cikád ssururami je zvukem lásky. Ať už dělaly „mem mem mem“ nebo „suru suru“, cvrkaly proto, aby si našly partnerku k páření. Od té doby, co jsem na to přišel, jsem se musel zasmát pokaždé, když jsem uslyšel cikádu. „Aha, ty chceš lásku, co? Tak hezky zpívej a najdi si družku.“ Postupně jsem se naučil být přítelem s celou přírodou a splynout s ní srdcem.
Necelé čtyři kilometry od našeho domu leželo pobřeží Žlutého moře. Bylo tak blízko, že bylo vidět z každého výše položeného místa ve vesnici. Podél cesty k moři tekl potůček s několika tůněmi. Často jsem se v těch tůních, které páchly tlející vodou, chodil hrabat a chytal jsem úhoře a sladkovodní bahenní kraby. Při lovu vodních živočichů jsem prošmejdil všechna možná místa, takže jsem věděl, kde který druh žije. Úhoři se od přírody snaží nebýt vidět, a tak schovávají svá dlouhá těla do krabích děr a podobných otvorů. Často se ale do díry nevejdou celí a špička ocasu jim čouhá ven. Chytal jsem úhoře jednoduše tak, že jsem je popadl za ocas a vytáhl. Když jsme měli návštěvu, která dostala chuť na úhoře v páře, oběhl jsem jako nic tříkilometrové kolečko kolem tůní a vrátil jsem se s pěti úhoři. Přes letní prázdniny jsem často za den chytil přes čtyřicet úhořů.
Jednu povinnost jsem ale nesnášel: pást krávu. Když mi otec přikázal napást krávu, často jsem ji odvedl na louku k sousední vesnici, tam jsem ji přivázal a utekl. Po chvíli jsem si ale o krávu začal dělat starosti. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, že stojí pořád tam, kde jsem ji uvázal. Zůstala tam půl dne, bučela a čekala, až si pro ni někdo přijde. Když jsem slyšel krávu z dálky bučet, bylo mi jí líto a říkal jsem si: „Kráva jedna! Co s ní budu dělat?“ Asi si umíte představit, jak mi bylo, když jsem na její bučení nedbal. Když jsem se k ní však večer vrátil, nezuřila a nesnažila se mě nabrat na rohy. Naopak byla ráda, že mě vidí. Vzal jsem si z toho ponaučení, že člověk by měl přistupovat ke svému životnímu cíli jako kráva. Obrňte se trpělivostí a dostane se vám něčeho dobrého.
Měli jsme doma psa, kterého jsem měl velice rád. Byl tak chytrý, že v době, kdy jsem se měl vrátit ze školy, mi přiběhl naproti, i když jsem to měl domů ještě daleko. Kdykoli mě uviděl, měl radost. Vždycky jsem ho hladil pravou rukou, takže když se náhodou ocitl po mé levici, oběhl mě, lísal se ke mně čenichem a prosil, abych ho pohladil. Podrbal jsem ho na hlavě a na zádech. Kdybych to neudělal, pes by kňučel a běhal by kolem mě pořád dokola. „Ty rošťáku,“ říkal jsem mu, „ty víš, co je to láska, že?! Máš rád lásku?!“
Zvířata vědí, co je to láska. Viděli jste někdy slepici, jak sedí na vejcích, dokud se nevylíhnou? Má oči dokořán a dupe nohama do země, aby se k ní nikdo nepřibližoval. Schválně jsem chodil do kurníku a zase ven, sem a tam, i když jsem věděl, že ji to nazlobí. Když jsem vešel, slepice natáhla krk a hrozila mi. Nelekl jsem se a také jsem na ni zahrozil. Když jsem to několikrát zopakoval, začala slepice předstírat, že mě nevidí. Ale zůstala načepýřená a dlouhé ostré drápy měla připravené. Vypadala, že se na mě chce vrhnout, ale kvůli vejcím se nemohla pohnout. Tak tam jen ztrápeně seděla. Přišel jsem k ní a sahal jí na peří, ale nepohnula se. Byla odhodlaná nehnout se z místa, dokud se vejce nevylíhnou, i kdyby jí měl někdo z prsou vytrhat všechna pírka. Slepice je s vejci nerozlučně spojena láskou, a to jí propůjčuje takovou autoritu, že ani kohout si k ní nic nedovolí. Slepice má svrchovanou moc nade vším pod sluncem, jako by říkala: „Je mi jedno, kdo jsi, ale nech moje vejce na pokoji!“
Jinou ukázkou lásky je, když prasnice rodí selátka. Jednou jsem stále chodil za březí prasnicí, abych nepropásl chvíli, kdy vrhne. Když prasnice rodí, tak zachrochtá, zatlačí a na zem vypadne selátko. Znova zachrochtá a vypadne další selátko. Podobné je to i u koček a psů. Naplňovalo mě štěstím, že ta maličká zvířátka, která ještě ani neotevřela oči, přišla na svět. Musel jsem se samou radostí smát.
Naopak smrt zvířete ve mně vzbuzuje velikou úzkost. Kousek od vesnice stála jatka. Když přivedli na jatka krávu, kde se vzal, tu se vzal řezník a udeřil ji železnou palicí velkou jako lidské předloktí. Kráva se svalila. V okamžiku z ní stáhli kůži a uřezali jí nohy. Život se tak zoufale drží těla, že pahýly od uříznutých nohou se ještě cukaly. Z toho pohledu mi vždycky vhrkly slzy do očí a hlasitě jsem se rozplakal.
Už v dětství jsem míval jednu zvláštnost. Věděl jsem věci, které druzí nevěděli, jako bych měl od přírody nějakou paranormální schopnost. Když jsem řekl, že bude pršet, pršelo. Nebo jsem třeba seděl doma a řekl: „Starému panu tomu a tomu ze sousední vesnice dneska není dobře.“ A vždycky jsem měl pravdu. Už když mi bylo osm let, byl jsem známý tím, že jsem dokázal mužům i ženám výborně najít partnera. Stačilo mi podívat se na fotografie potenciálního novomanželského páru a věděl jsem všechno. Pokud jsem řekl: „Tohle manželství nevyjde“, a oni se přesto vzali, nevyhnutelně se brzy rozešli. Dnes, kdy je mi devadesát, mi to jde stále stejně a dokážu toho o člověku hodně poznat jen z toho, jak sedí nebo jak se směje.
Když jsem soustředil myšlenky, věděl jsem, co zrovna dělají moje starší sestry. Proto se mě také starší sestry bály, i když mě měly rády. Měly pocit, že znám všechna jejich tajemství.
Možná to zní, jako bych měl nějaké úžasné nadpřirozené vlohy, ale ve skutečnosti na tom nic není. Vždyť i mravenci, které pokládáme za bezvýznamné tvory, poznají, že se blíží období dešťů, a stahují se do sucha. Lidé, kteří naslouchají přírodě, poznají, co se chystá. Není to nijak těžké.
Dá se třeba poznat, odkud nejčastěji fouká vítr, když pečlivě prozkoumáte stračí hnízdo. Straka umisťuje otvor do hnízda na opačnou stranu, než odkud fouká vítr. Nosí v zobáku větvičky a složitě je splétá, pak nabere do zobáku bláto a utěsní vršek a spodek hnízda, aby do něj nezatékalo. Konce větviček natočí tak, aby všechny mířily stejným směrem. Déšť pak po nich stéká na jedno místo jako po okapu u střechy. Když i straky ovládají tuto moudrost, která jim pomáhá přežít, není snad přirozené, že má podobnou schopnost i člověk?
Když jsem chodil s otcem na dobytčí trh, říkal jsem třeba: „Tati, nekupuj tuhle krávu. Dobrá kráva má mít hezkou šíji a silná přední kopyta. Taky by měla mít pevné hýždě a záda. Tahle kráva tak nevypadá.“ A tuto krávu samozřejmě nikdo nekoupil. Otec se divil: „Jak to všechno víš?“ A já jsem odpovídal: „Vím to už od doby, kdy jsem byl v matčině lůně.“ Nemyslel jsem to samozřejmě vážně. Když máte rádi krávy, hodně toho o nich zjistíte.
Nejmocnější silou na světě je láska a nejúctyhodnější je jednota mysli a těla. Pokud se uvolníte a soustředíte mysl, najdete hluboko ve svém nitru místo, kam se mysl může usadit. Musíte nechat svou mysl, aby se na to místo odebrala. Když tam mysl uložíte a usnete, neobyčejně se zvýší vaše vnímavost, až se probudíte. V tom okamžiku musíte odvrátit všechny rušivé myšlenky a soustředit své vědomí. Pak dokážete komunikovat se vším.
Pokud mi nevěříte, můžete si to hned teď zkusit. Každý živočich na světě touží po spojení s tím, co mu dává nejvíce lásky. Pokud vám tedy patří něco, co doopravdy nemilujete, pak jsou vaše vlastnická práva či nároky klamné a budete nuceni se toho vzdát.

Rozmluvy s hmyzem o vesmíru

Procházka lesem člověku pročišťuje mysl. Šustění listů ve vánku, ševelení větru v rákosí, skřehotání žab v tůních, to vše jsou zvuky přírody. Do mysli nepronikají žádné rušivé myšlenky. Pokud vyprázdníte mysl a celou svou bytostí nasáváte přírodu, pak se spojíte s přírodou v jeden celek. Příroda do vás vstoupí a splynete s ní v jedno. Ve chvíli, kdy hranice mezi vámi a přírodou zmizí, pocítíte nezměrnou radost. Stanete se přírodou a příroda se stane vámi.

Takových zážitků jsem si v životě vždy vážil. I dnes dokážu zavřít oči a přivést se do stavu, v němž splynu s přírodou v jedno. Někdo to nazývá anátman, „ne-já“, ale já v tom vidím víc, protože příroda do mě vstoupí a usadí se na vyprázdněné místo ve mně. V tomto stavu naslouchám zvukům, které mi příroda skýtá – šumění borovic, bzučení hmyzu – a spřátelím se s ní. Když jsem někdy přišel do cizí vesnice, poznal jsem, jakou mají tamní lidé povahu, aniž bych se s někým setkal. Šel jsem na pole, přespal jsem tam a naslouchal řeči obilí. Vycítil jsem, jestli je obilí šťastné nebo smutné, a z toho jsem poznal, jací lidé ve vesnici bydlí.

Ani ve vězení, ať už jihokorejském, americkém nebo dokonce severokorejském, jsem se necítil osamělý a odříznutý od světa, protože i tam jsem slyšel, jak fouká vítr, a mohl jsem rozmlouvat s hmyzem v mé cele.

Možná se ptáte: „O čem se dá rozmlouvat s hmyzem?“ I to nejmenší zrníčko písku obsahuje princip světa a každá částečka prachu, která poletuje ve vzduchu, obsahuje harmonii vesmíru. Všechno kolem nás se zrodilo spolupůsobením sil tak složitých, že si je ani nedovedeme představit. Ty síly spolu úzce souvisejí. Vše ve vesmíru pochází z Božího srdce. Pohyb jediného lístku v sobě skrývá dech vesmíru.

Od dětství, kdy jsem se toulal po kopcích a lukách, jsem uměl souznít se zvuky přírody. Příroda vytváří jedinečnou harmonii a vydává zvuk, který je krásný a zároveň velkolepý. Nikdo v něm nevyčnívá a nikdo není opomenut, vše je v dokonalé harmonii. Pokaždé, když jsem se dostal do potíží, poskytla mi příroda útěchu, pokaždé, když jsem propadl zoufalství, mě postavila opět na nohy.

Dnes děti vyrůstají ve městech a nemají možnost se s přírodou seznámit. Osvojit si vnímavost vůči přírodě je však důležitější než osvojit si znalosti. K čemu je univerzitní vzdělání někomu, kdo jako dítě necítil přírodu ve své hrudi a jehož citlivost je otupělá? Kdo žije odloučen od přírody, ten čerpá znalosti pouze z knih a snadno se stane individualistou, který uctívá materiální bohatství.

Musíme se naučit cítit rozdíl mezi tichým šepotem jarního deště a bublavým pleskotem podzimní plískanice. Pouze o někom, kdo souzní s přírodou, se dá říci, že má pravý charakter. Pampeliška, která kvete u cesty, je drahocennější než všechno zlato světa.

Musíme naučit svá srdce milovat přírodu i lidi. Kdo neumí milovat přírodu či lidi, není schopen milovat ani Boha. Veškeré tvorstvo je symbolickým ztělesněním Boha a lidé jsou substanciální bytosti stvořené k Božímu obrazu. Pouze ten, kdo miluje přírodu, dokáže milovat Boha.

Netrávil jsem veškerý čas toulkami po kopcích a lukách či hrami. Také jsem tvrdě pracoval na statku svého staršího bratra, kam jsem chodil pomáhat. Na statku je v každém ročním období plno práce, kterou je třeba vykonat. Musí se orat rýžová pole. Také se musí přesadit rýžové sazenice a plet plevel. Nejhůř se pleje pole prosa. Po zasetí se musí každá brázda vyplet alespoň třikrát, a to je úmorná práce. Vždycky, když jsme s tím byli hotovi, jsme nějakou dobu nemohli narovnat záda.

Když se batáty vysadí do hlíny, nechutnají moc dobře. Aby měly co nejlepší chuť, musí se sázet do půdy, kterou tvoří z jedné třetiny hlína a ze dvou třetin písek. Kukuřici je nejlépe hnojit lidskými výkaly, a tak jsem brával do ruky pevné exkrementy a drobil je na kousíčky. Tím, že jsem vypomáhal na statku, jsem se naučil, co potřebují ke správnému růstu fazole, jaká půda je nejlepší pro sójové boby a jaká půda je nejlepší pro červené fazole. Jsem učiněný statkář.

Provincie Pchjong-an byla jednou z prvních oblastí Koreje, která přijala křesťanskou kulturu. Její vliv byl jasně patrný mimo jiné i z toho, že ve 30. a 40. letech už byla políčka osázena rovnými řádky rostlin. Když jsme přesazovali rýžové sazenice, vzali jsme tyč s dvanácti značkami v pravidelných rozestupech a položili ji napříč přes políčko. Potom si dva lidé stoupli za tyč, posunovali ji před sebou a sázeli řádky podle značek, každý šest řádků.

Když jsem později byl na jihu Koreje, zjistil jsem, že tam podélně natahují šňůry a v poli se brodí desítky lidí, z nichž každý postupuje podle jedné šňůry a sází jeden řádek. Připadalo mi to velice neefektivní. Vždycky jsem se doširoka rozkročil, abych mohl sázet dva řádky najednou. Když byla sezóna sázení rýže, vydělal jsem si přinejmenším tolik peněz, že mi to stačilo na školné.

Horlivý student

Když mi bylo deset, zapsal mě otec do tradiční školy v naší vesnici, kde jeden stařec učil klasické čínské vědění. V této škole se po nás chtělo jen to, abychom se každý den naučili zpaměti jednu knížku. Když jsem se soustředil, byl jsem s tím hotový za půl hodiny. Když jsem si stoupl před učitele a odrecitoval učivo, které se ten den probíralo, mohl jsem jít domů. Když učitel někdy po obědě usnul, šel jsem ze školy pryč a vydal se do kopců a luk. Čím víc jsem chodil do kopců, tím lépe jsem uměl hledat jedlé rostliny. Časem jsem jich nacházel tolik, že jsem se obešel bez oběda, a tak jsem přestal obědvat doma.

Ve škole jsme četli Konfuciovy Hovory a dílo jeho žáka Meng-c‘ a učili jsme se čínské znaky. Mně šlo psaní výborně a když mi bylo dvanáct, učitel mě nechal psát vzorové znaky, podle nichž se učili ostatní. Já jsem ale do této tradiční školy chodit nechtěl, táhlo mě to spíš do moderní základní školy. Měl jsem pocit, že bych neměl plýtvat časem na memorování Konfucia a Meng-c‘ v době, kdy se vyrábějí letadla. Byl duben a otec za mě zaplatil školné na celý rok dopředu. Věděl jsem to, ale přesto jsem se rozhodl, že z vesnické školy odejdu, a přemlouval jsem otce, aby mě poslal na moderní školu. Zpracovával jsem i dědečka a dokonce i strýčka. Když jsem chtěl přejít na moderní základní školu, musel jsem složit zkoušku. Abych se na ni naučil, musel jsem chodit do přípravky. Přesvědčil jsem jednoho mladšího bratrance, aby šel se mnou, a oba jsme se zapsali do wonbongu, soukromé školy, aby nás tam připravili na přijímací zkoušky na moderní základní školu.

Rok nato, když mi bylo čtrnáct, jsem u zkoušky uspěl a přestoupil jsem do třetího ročníku školy v Osanu. Ostatní přede mnou měli náskok, ale učil jsem se pilně a nakonec se mi povedlo přeskočit pátou třídu. Osan ležel osm kilometrů od našeho domu, ale já jsem nikdy nechyběl a nikdy jsem nepřišel pozdě. Pokaždé, když jsem po cestě do školy vystoupal na vrchol kopce, už tam na mě čekali spolužáci. Já jsem ale chodil tak rychle, že měli co dělat, aby mi stačili. Povídalo se totiž, že se na té horské cestě dá narazit na tygra.

Škola v Osanu byla vlastenecká a založil ji pan I Sung-hun, aktivista z hnutí za nezávislost. Nejenže se tam nevyučovala japonština, ale žáci měli dokonce zakázáno japonsky mluvit. Na to jsem měl odlišný názor. Zdálo se mi, že pokud chceme nepřítele porazit, musíme ho poznat. Složil jsem další přestupovou zkoušku a začal chodit do čtvrté třídy gymnázia v Čongdžu. Na gymnáziích probíhaly všechny hodiny v japonštině, a tak jsem se večer před prvním dnem školy naučil hiraganu a katakanu. Japonsky jsem vůbec neuměl, a tak jsem si sehnal všechny učebnice od první po čtvrtou třídu a přečetl jsem je za dva týdny. Díky tomu jsem začal japonsky trochu rozumět.

Když jsem na gymnáziu maturoval, už jsem mluvil japonsky plynně. V den maturity jsem se nabídl, že přednesu projev ke shromáždění městské honorace v Čongdžu. Je zvykem, že studenti hovoří o tom, jak jsou učitelům i škole vděční za péči, které se jim dostalo. Já jsem místo toho jmenovitě zkritizoval jednoho učitele po druhém a mluvil o problémech ve vedení školy. Hovořil jsem také o naší historické epoše a o tom, že lidé na odpovědných místech by měli vystupovat odhodlaněji. Tuto kritickou řeč jsem pronesl celou v japonštině.

„Japonci by si měli co nejdřív sbalit kufry a táhnout zpátky do Japonska,“ řekl jsem. „Zdědili jsme tuto zemi po předcích a budou v ní žít příští pokolení našeho národa.“

To jsem prohlásil před šéfem policie, náčelníkem okresu a starostou města. Vydal jsem se po stopách prastrýce Mun Jun-guka a vyslovil, co se ostatní báli říct nahlas. Publikum oněmělo šokem. Když jsem sestupoval z pódia, viděl jsem, jak lidem blednou tváře.

Tehdy se mi nic nestalo, ale později jsem měl problémy. Japonská policie si mě tehdy označila jako podezřelou osobu, kterou je třeba sledovat, a začala mě špehovat a šikanovat. Když jsem později chtěl odjet na studie do Japonska, šéf policie mi odmítl dát razítko na formulář, který jsem potřeboval, a dělal potíže. Považoval mě za nebezpečného člověka, který by neměl dostat povolení k cestě do Japonska. Bojoval jsem s ním dlouho, ale nakonec jsem ho přesvědčil, aby mi to razítko dal. Nakonec jsem do Japonska jet mohl.

Na cestě ke světu míru, lásky a harmonie
Son-mjong Mun

Přeloženo z anglického originálu As a Peace-Loving Global Citizen, který vydalo nakladatelství The Washington Times Foundation, Inc., 10 G Street, NE Suite 710, Washington, DC 20002, USA v roce 2010 pod číslem ISBN 978-0-615-39377-3

Vydalo vydavatelství IDEÁL, Bořivojova 35, 130 00 Praha 3 jako svoji dvacátou devátou publikaci.
Překlad: Čeněk Matocha, 2010
Jazyková korektura: Dalibor a Hanka Musilovi, Martin Slezák
Odborná jazyková spolupráce: Su-hyon Kim-Slezáková
Grafická úprava: Artfocus, www.artfocus.cz
Sazba: Petr Navrátil
Odpovědný redaktor: Juraj Lajda
Praha 2010