Miroslav Holub

ŽÍT V NEW YORKU

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Holub – dědicové c/o DILIA, 1969© Carpe diem, 2012 www.carpe.cz Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN PDF formátu: 978-80-87631-26-3

ISBN ePub formátu: 978-80-87631-47-8

ISBN Mobi formátu: 978-80-87631-48-5

Konverze do elektronických formátů Lukáš Vik

Žít v New Yorku

I. K metafyzice města New York

Bylo by snad možné představovat si člověka a jeho města jako jistý druh planetárního onemocnění.

Ian McHarg, přednosta Ústavu pro architekturu krajiny na pensylvánské universitě, říjen 1966

„Vono když je ve výběhu přes moc slepic,“ řekl doktor Ivanyi, který právě strávil třicátý či třicátý druhý rok svého života v Kalifornii, po dvaceti devíti či třiceti jednom roce doma, a který se právě vracel přes New York do rodné Evropy, „vono když je ve výběhu přes moc slepic, tak vony si vyklovávaj oči – a zadečky si voklovávaj – a docela se uklovají.“

Podíval se kolem na podvečerní davy usmolených a  vlasatých jinochů kypících v  uličkách Greenwich Village a sledujících davy spořádaných turistů z jiných částí města, kteří sem přijeli sledovat usmolené a vlasaté jinochy, neboť jsou jiní, podíval se na radostně ucpanou Avenue of the Americas a dodal:

„A tady je to zrovna tak… New York je úplně jinej než

Kalifornie. Tam je pořádek a většinou klid.“

Mnoho lidí před ním mi už zdůraznilo, že taky Oregon je úplně jinej, Filadelfie je trochu jiná, Washington je docela nepodobný, Cleveland se nedá srovnávat a Cincinnati už docela ne.

Vždycky jsem souhlasil.

Toto je divoké a zmítající se město, město těsné samo o sobě, město na vlásku, město fungující s vypětím sil a stále na samém krajíčku kterékoli zkázy a štrapáce.

A je New York dvakrát jiný. Jiný než ostatní města a jiný, velmi citelně jiný jako město, které navštívíme, a jako město, v němž máme žít. Asi tak jako je jiné zajet autobusem a podívat se na činný vulkán a usídlit se na kraji vulkánu a sledovat popílky a páry a dunění, den za dnem a měsíc za měsícem, kdy jako to asi bouchne.

Doktor Ivanyi je odborník přes slepice.

Cítil jsem se tedy něčím jako dočasně importovanou slepicí a tlačil se mezi beatniky, narkomany, studenty, detektivy a policajty po Bleecker Street, pak nahoru na Washington Square, kde už tou dobou spalo v horkém vzduchu na lavičkách pod černými stromy tolik lidí, černých kůží, osudem nebo tmou, že člověk měl pocit, že leze někomu do ložnice a že by se tedy raději neměl moc koukat, vyšli jsme na Pátou avenue, ponořili se nad Čtrnáctou ulicí do mazlavé a prázdné temnoty, oživené jen občasnými hejny svištících taxíků a zcela výjimečně klopýtajícím staříkem, tu v rozhalené košili, tu v zimníku, tu s holýma rukama, tu s podezřelým rancem.

Šli jsme, potili se a počítali ulice, kdy už budeme na

Čtyřiatřicáté.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se doktor Ivanyi.

„Líbí,“ řekl jsem. „Mně se všude líbí.“

Pak jsme se rozloučili a já jsem vlezl do podzemní dráhy, kde bylo ještě mnohem větší vedro.

K čemuž je třeba podotknouti: žít v New Yorku je nepochybně obtížnější než žít jinde ve Spojených státech, příkladně v menším universitním městě. V Princetonu nebo v Cambridgi nebo La Jolle v Kalifornii nebo na San Antoniu, Texas. Kdyby si jeden mohl volit, pak by volil New York jen z romantismu, asi tak jako dá zálesák přednost divokému pohoří před nivami zelených pobřeží, šmrncnutými kulturou.

Nicméně žít v New Yorku znamená také žít ve Spojených státech, to jest vydělávat víc než kdekoli jinde a dostat za dolar víc než v jiné vyspělé zemi. Pokud ovšem se člověk naučí kupovat a ví, kde bude výprodej, a ví, že plavky musí kupovat na podzim a kožich na jaře. Řekl bych, že životní úroveň v USA je dva až třikrát vyšší než ve Francii. Bylo vypočítáno, že životní úroveň ve Francii je téměř třikrát vyšší než v Československu.

Takže ono se to zvyká, když si z prvního platu koupíte televizor a z druhého garderobu na rok. Když přitom zbude na slušný byt ve vile u moře. Když složíte deset dolarů a vyjedete s novým corvairem barvy stříbrné.

Ono se to zvyká. Jsou ovšem silné charaktery krajanů, kteří si nezvyknou a  nezvyknou, bydlí s  Portorikánci, nakupují jen tak k udržení života a šetří na dalších čtyřicet let doma. To jsou silné povahy a jejich bude království nebeské.

Jinak se to zvyká rychle. A to tak rychle, že člověk během týdne zapomene, že vlastně prvně získal svou ekonomickou důstojnost, že prvně získal živé ponětí o cti občana dvacátého století, že se stal členem affluent society, společnosti blahobytu, která s sebou nese ve specifických podmínkách americké společnosti nemálo blbosti (někde se tomu říká deformace), ale především a hlavně zjišťuje onu základní podmínku existence, to jest život beze studu ze života, život nedůstojný tváří v tvář Kierkegaardovi, ale život důstojný tváří v tvář hokynáři a instalatérovi, a dokonce i činovníku, který vás registruje jako poddruh nonresident alien, klasifikace H–2, SPLEX.

Člověk během týdne zapomene, že nepotřebuje dekret na byt ani dekret na rozum, že se nepotřebuje nikoho prosit, pokud má konto v bance (a to má, pokud má dvě ruce a pokud není stižen osudem, do něhož jest ovšem včítat i barvu pleti), že si může dupnout, když je v právu (a to je, když není kriminálník nebo i když má dobrého advokáta).

Člověk během týdne zapomene a začne se vztekat na šlendrián – jak to, že na Kosciuszko Bridge už týden nespravili asfalt, jak to, že na poště nemají označená okénka, jak to, že neodvezli druhý den odpadky, jak to, že už je zas zastávka na dráze, jak to, že nedošla týden objednaná chemikálie ( jež by doma došla za dva roky), jak to, že mu ukradli ze zavřeného vozu kameru a policie nic nenajde.

Takže ono se to zvyká a to vás dovede bleskově do stavu permanentní občanské na…, pardon, nazlobenosti, jež je asi základní formou bytí člověka na světě. Odraz bytí ve vědomí je přibližně stejný v New Yorku jako v Novém Strašecí. Ale v tom New Yorku je to na úrovni o fous vyšší a ten fous je to, co jsme nazvali životem bez studu ze života.

Z tohoto hlediska jest bráti zde dále vypisované strázně a stížnosti. Ostatně strázně a stížnosti jsou prvním důvodem, proč lidstvo počalo mluvit a psát, jak svědčí známý příběh o němém chlapečku, jemuž předložili přesolenou polévku. (Pokud to někdo nezná, tak ten chlapeček praštil lžicí o stůl a pravil: Hergot, dyť to není k žrádlu; rodina se k němu vrhla v slzách a tázala se: Pepíčku, ty mluvíš, a jak to, že jsi byl do teď ka němej? Na to Pepíček: Doposavád bylo všecko v pořádku.)

Ostatně jsem hluboce vděčen okolnostem doma, které dovolují i to, co se nedalo dvacet let: to jest napsat, že v Americe je to v mnohém taky nadraka. Pokud někdo neví, proč to nebylo možno napsat rovně a jasně, zdůrazňuji, že nikoli pro přítomnost cenzury.

Neznečistil jsi dnes New York?

Nápis na plakátu

Připsáno rukou:

New York znečišťuje mne každý den.

Jaká je to dialektika města a obyvatele? Obyvatel se staví vždy a zásadně proti městu, jako by město bylo něco mimo, něco, co nezajímá jej, právě tak jako on nezajímá je. Obyvatel se cítí jako maličký bílý kotouček vyťatý v obrovském černém kotouči města a cítí se tak nutně a zákonitě, protože jinak by zmizel sám sobě spolu se všemi dalšími bílými kotoučky, z nichž se to velké černé skládá.

Newyorčan je proto člověk jen mimo New York. V New Yorku jest vyděleným mikrosvětem, který se nazývá já a staví se do protikladu s drakem města. Každý je drobným rytířem, bojujícím proti tisícihlavé šelmě, ačkoli každá z těch hlav má jeho podobu.

New York je nutno nenávidět, když jste nejvíc jím a nejvíc v něm. New York je možno milovat, když jej vidíte z New Jersey nebo z letadla. Nebo z Evropy.

To obrovské, nešťastné, spokojené, odporné, krásné, sebejisté, nebezpečné, špinavé, čisté, marné, jedině možné, nesmyslné, luxusní, odrbané, milionářské, lumpenproletariátové, pravoúhlé, bludištní, příliš větrné, příliš horké, příliš mrazivé, příliš přímořské, příliš kontinentální, příliš newyorské a příliš nenewyorské město.

Prostě město.

Ačkoli není jisto, že kvalitní architektura je stejně drahá jako nekvalitní, najde se mnoho korporativních podnikatelů, kteří jsou ochotni zaplatit víc za vynikající stavbu. Naneštěstí se zdá, že po daních hladovějící město dělá všechno, aby jim vzalo odvahu. Seagram Building se odchýlila od praxe vymačkat z pozemku každou stopu zastavitelného prostoru a místo toho sedí graciézně za půlakrovým náměstíčkem a rozkošnými vodními nádržemi a vodotrysky, z nichž se obecenstvo může těšit, ale právě proto byla budova postižena odhadcem daní z nemovitostí jako zvláštní případ. Byla odhadnuta ne na obvyklém základě příjmu z nájemného, ale na základě náhrady za použitou plochu. Tím byl odhad budovy vyhnán z 19 miliónů dolarů na 26 miliónů, což znamená 400 000 dolarů ročně na daních navíc. Ve skutečnosti tak byla Seagram potrestána za to, že se odvážila postavit vynikající budovu mezi průměrnými, což je precedens, který bude nepochybně odstrašovat další aspiranty na architektonickou výjimečnost.

R. J. Whalen, Město ničící samo sebe, 1965

Mimo jiné má New York tři etáže; jsou tři stupně New

Yorku. Tři fáze.

První stupeň: nadzemská dokonalost vertikál na Maddison, na Páté a na Park Avenue. Seagram Building. Americana. Lincoln. Čisto, namydleno, velkolepo. Fungující organismus budoucnosti. Zdviže do nebe. Kůry archandělů v podobě vrátných a služebných. Lesk předjíždějících vozů. Libovonnost večerní elegance. Moc bohatství, které může vše. Snad až na nějaké ty končiny v takzvaném lidském nitru.

(První stupeň: megastroj města.)

Druhý stupeň: pokojná horizontálnost nových činžovních domů, sídlišť, nekonečnost rodinných domků od obzoru po obzor, ulice přízemních rančů, ulice natlačených, leč zachovalých škatulí na středně blahobytné lidi, trávníky, trávníky, auta, auta, auta, parkování zakázáno od osmi do šesti mimo sobotu a neděli. Tu a tam chodec nebo veverka. Dodávka rozvážející plenky nebo televizory. Betonová hřiště pro kluky nesoucí na zádech jako klubové označení jméno čtvrti.

(Druhý stupeň: sériové nekonečno fabriky na bydlení a osudy.)

Třetí stupeň: betonová, cihelná, kamenná bažina, poklesající a zemětřesné drama padomů a paulic, kde i zloději jsou okrádáni, protože musí platit činži z něčeho, co nesvědčí ani krysám. Rozkládající se tělo městského dobytčete napadeného denními upíry. Střepy, ohořelé kanape, krámky před vykradením nebo po vykradení, auta, auta, auta, ale i ta ochořelá, parkoviště, parkoviště, dvory, vlající prádlo, ale násilností potřísněné zákoutí, útulnost beznaděje.

(Třetí stupeň: karcinom města.)

Věčný a živelný svár tří etáží jednoho města podle jména: New York.

Ulice Manhattanu mají v sobě v noci něco děsivého, pověrečně děsivého, asi jako hluboký starý les nebo skalnaté útesy. Snad je to mohutnost stěn, tak přesahujících lidskou jedinost. Snad je to ono střídání hektického života v úseku plném nočních podniků a náhlé pustoty úseků již spících. Snad je to onen věčný těkavý pohyb divných postav, které nepochopitelně ve dvě hodiny v noci, v nepřiměřeném odění, někde stojí, někde pobíhají, někde ženou tryskem.

Odněkud se ozývá pokřik. Od rohu k rohu přetahují skupiny aut, tu a tam se zbytečným troubením.

Jda z filmu, v němž se odehrálo něco svéúčelných pranic, havárií a přepadení, je chodec naložen spíše labilně.

Na Avenue of the Americas zastihuje za oknem temné banky černobílou kočku. Klepe na ni a kočka se lísá k pelargóniím. Z dálky skřípění brzd. Výkřik. Ticho. Chodec opouští kočku a obraceje tvář kupředu, náhle se střetne ve vedlejším výkladu se smrtelně bledým obličejem ležící ženy v  rudých brokátových šatech, které padají z lehátka v hrozivě klidných záhybech.

Chodec se dává na rychlý pochod s malým mrazením v týle.

Byla to figurína.

Ale proč mají za výkladem ležící, zavražděnou figurínu?

Ve dvě hodiny v noci?

V okamžiku, kdy z dálky zazní nepříliš lidský výkřik, kdy se vedle lísá nevědomá kočka; když se jde z chuligánského filmu?

Toto město má v sobě něco bezděčně děsivého. Chodec se dává na rychlý pochod a míjí Třicátouprvou ulici, nevěda, že zítra ráno půjde na tomtéž místě, spěchaje do práce, mezi tisíci dalšími spěchajícími do práce a najednou vedle stěny nedohledné, šedé, drsné budovy se mu před nosem rozplácne, exploduje masívní skleněný popelník, vypadnuvší z poschodí asi čtyřicátého.

Kdyby měl chodec ruskou duši, pravil by si (pod vousy): Ech, mrtvé figuríny se jim zachtělo, proklatcům… Nu, ba i popelník vyhazují, čerti. Pánbůh s nimi. Duši nemají, ojoj, ani dušičku, duši ubili, do kamene pohřbili, do figurín, do popelníků. A teď jen běsi tu lítají, lítí běsové, krev vysávají, do hlav se zavrtávají, až hrůza.

Ale chodci tu nemají ruské duše.

Ostatně mně není jasno, jak lze zvládnout dopravní situaci na Grand Central s duší. S duší by tam nasekali dvě hodiny zpoždění pro každý vlak v každé špičce.

Snad i město má víc běsy než duši.

A pokud má duši, je stulena tam, kde není ani jízdní řád, ani domovní řád, ani dopravní předpisy.

Čtvrtina z  celkového počtu tisíce sebevražd ročně v městě New Yorku je provedena skokem z výšky.

Statistický údaj v Daily News, 1966

Mezi Canal Street a Houston Street je něco jako negativní otisk mrakodrapovitého a povzneseného Wall Streetu: něco, co je ulicí a blokem, mnoha ulicemi a bloky, a zároveň není. Město a neměsto. Jsou domy, ale nejsou v nich lidi, jen skladiště a bledí skladníci a naprosto beznadějní černí stěhováci. Jsou vozovky, ale vykotlané a rozvlněné dusáním věkovitých nákladů, jsou auta, ale jen náklaďáky jako hory, stojí napříč, naštorc, šikmo nahoru, šikmo dolů, jsou tabulky se jmény ulic, ale nikdo je nečte, jsou pošťáci, ale nedoručují nic kromě objednávek, příkazů a nákladních listů.

Tíha kapitálu a moci zde vykotlala svůj bezesný pelech.

Ale na Spring Street je jeden šerý skladištní dům a v něm je nákladní výtah odnikud nikam. Celé dny – a snad i noci – sedí u stěny výtahu naprosto neurčitý stařík v čepici, obšírných gatích a vlaze zplihlé bundě a čas od času předkloní nebo zakloní kliku a jede zvolna nahoru, nikam, nebo dolů, nikam. S ním jede předmět nebo dva. Stařík drží v  rukou zlatolesklou křídlovku a hraje. Hraje. Táhle, trvale, nepříliš umně, spíš jen jako by se cvičil na akademii ve škole. Výtah jede nahoru a zvuk křídlovky stoupá domem; je to jako pozdvihování zvuku nad tíhu světa. Když prší, kape do výtahu, a stařík si přesedá k druhé stěně. A hraje. A výtah jede dolů a zvuk sílí a plazí se po Spring Street jako démantová zmije, která zajde nepoznána a ztracena ve všeobecném kamennu.

Soudím, že stařík hraje od nepaměti a bude hrát i nadále. Soudím, že jde o bytost nadpřirozenou, jež vznikla ze strašlivého tlaku pustoty.

Když jen tak chodíte po New Yorku několik dní, nemůžete si nepovšimnout hlubokého svazku mezi americkým konformismem a americkou individualitou. Nazírán při zemi, z hlediska délky a šířky, je New York nejkonformnějším městem na světě. Od Washington Square na sever není jediná točitá nebo zakřivená ulice, s výjimkou staré Broadwaye. Tucet dlouhých, souběžných brázd běží rovnou od dolního prstu Manhattanu k Harlem River. To jsou avenue, protínané stovkami menších brázd, které jsou k nim přísně kolmé.

Tato šachovnice je New York. Ulice vypadají tolik jedna jako druhá, že nebyly ani pokřtěny. Mají jen registrační čísla, jako vojáci.

Ale když vzhlédnete do výšky, všechno se změní. Nazírán ve svých výškách, je New York triumfem individuality. Vrcholky budov pohrdají všemi zásadami plánování města.

Jean-Paul Sartre, Individualismus a konformismus ve Spojených státech, 1955

Jean-Paul Sartre vidí New York jako architektonický symbol bytostné sounáležitosti amerického konformismu s americkým individualismem. Americký individualismus je třetí dimenzí amerického konformismu, stejně jako je manhattanská drúza mrakodrapů třetím rozměrem depersonalizovaného půdorysu města. Mrakodrapy ženou do výšky s nietzscheovským vypětím ducha, zabetonovaného do ocelových prutů ekonomiky a moci.

Mrakodrap jako vypětí ducha.

Mrakodrap jako únik.

Mrakodrap jako poselství stoletím.

Mrakodrap jako přesah. Přesah města přes město, lidí přes lidství, kamene přes kámen.

Nejstrašnější a nejbezprostřednější paralelou s faktem mrakodrapu je fakt sebevraždy.

Na United Nations Plaza se dvaadvacetiletý příslušník mírového hnutí katolických dělníků polil benzínem a zapálil (na protest proti Vietnamu).

Ze zmítajícího se těla stoupaly plameny a černý dým. Černý dým splýval ve výšce s  konturami mrakodrapů v příšerné a klidné jednotě.

Dým byl stejně trvalý jako železobeton a aluminium. Železobeton a sklo byly stejně trvalé jako dým.

A vše sahalo do dimenze, kde není času a smyslu, do dimenze, která se nazývá prázdnotou nebo Bohem, do dimenze bez vztahu, do zrcadla bez obrazu, do nebytí prvotního a základního.

Manhattan poukazuje k nicotě, stejně jako gotický chrám poukazuje k Bohu.

Cestou k nicotě je možno pracovat na extatických vytrženích ducha, je možno propočítávat dráhy hvězd a je možno investovat a kupovat akcie.

Navštívil jsem Rothschildovu bankovní kancelář na Padesátésedmé ulici. Recepční úřednice mne vpustila do nevelkého sálu o třech lodích. V prostřední byly pracovní stoly. Místo oltáře byla světelná tabule, na níž plynula čísla a čísla a informace ze světa burzovních čísel a ze světa vůbec. Na stolech bzučely telefony. Dva tři na jednom. Za stoly se rozvalovali v bílých košilích experti. Všichni mluvili zároveň, telefonovali současně, psali si poznámky současně a pili kafe současně. Všichni kouřili doutníky a cigarety. Několik stran zasedalo na židlích přistavených k jednotlivým expertům. Celek působil dojmem absolutního zmatku a zároveň absolutního klidu.

Každý z expertů byl schopen dělat tři věci najednou. A pořád.

Kromě toho všechny telefony fungovaly pořád a vzduchotechnika fungovala pořád a čísla na tabuli fungovala pořád. Bylo jasno, že vypovězení kterékoli z funkcí, funkcí přístrojů nebo funkcí lidí, by mělo dřív nebo později apokalyptické důsledky pro Rothschildovu kancelář, pro New York nebo pro Ameriku.

Bylo jasno, že tady by se dala řídit stejně kosmická loď nebo stát jako zájmy kapitálu, podílníků a akcionářů.

Bylo jasno, že z této obrovité potence, která není jen

technická nebo jen lidská, nýbrž všechno pohromadě, jedno umožňováno a potencováno druhým, vyrostlo toto město.

Tato potence, integrována v tomto nebo jiném modelu hospodářském nebo společenském, je a musí být legitimním zdrojem moci a garantem moci. Mohou přijít otřesy. Ale seberegulační schopnost takových centrál je asi maximum, co mohou lidi dělat proti tomu, co je dosud neodhadnutelné ve věcech lidských.

Je jistě trapné a velmi nemorální, že v téže chvíli, kdy zde nakupují akcie General Electric, jezdí opuštěný stařec s křídlovkou odnikud nikam ve výtahu na Spring Street. Že v téže chvíli souloží třicetiletí otci s třináctiletými dcerami v Harlemu a na Bowery chcípá hlady bývalý farmář z Michiganu.

Ale řešení asi nebude, aby všichni radši jezdili odnikud nikam ve výtahu na Spring Street.

Podstatné je, že onu potenci budeme muset zakalkulovat a vzít s sebou jako první nezbytné do všech dalších New Yorků, pokud vzniknou. Do všech dalších a lepších New Yorků.

Tento byl a je nicméně ten první.

Světlo a teplo jsou případky jeho chemismu.

I nebe je dobyto. Z ulice nahlíženy jsou vzdálenosti oken tak absolutní.

Jako čas, a časté jako smrt…

Byron Vazakas, Mrakodrap

Časný večer je pro pohled to nejkrásnější, co může New York poskytnout. A je to vůbec asi jeden z nejlepších pohledů na světě. Rozhodně kdybych měl vypočítat nejlepší pohledy na svět, uvedl bych velehory o slunce západu, moře v Kalifornii, pole kvetoucích slunečnic, něčí oči, útok Hannibalovy jízdy (s přihlédnutím k tomu, že k němu teď už dochází jen z příčin filmových), start rakety a pohled na New York v podvečer, a pokud možno zdálky. Aby se nedostala pokuta za nesprávné zaparkování.

Manhattan se nadlehčí tisíci, asi desetitisíci rozsvícenými okny. Holé skalní stěny zprůhlední ( jako se to dávalo s jeskyněmi skrývajícími poklad), z anorganické hmoty se stává něžný, světélkující organismus a země je mu lehká a nebe je mu na dosah. Je to oslava velké simultaneity, lidského kontinua, je to okamžik, kdy jsme si zároveň mikrokosmem a makrokosmem, kdy jsme si mořskými bakteriemi i hvězdami, bludičkami i majáky.

Je to chvíle hrdosti.

A dokonce i v Brooklynu a v Bronxu milosrdná tma pozahalí otevřené rány a obnažené kosti města a činžáky se rozsvítí jako vánoční stromky.

Asi to nedělají schválně, ale ve všech mrakodrapech svítí téměř všechna okna. Nové budovy mají stěny posázeny nesmírnými, ubíhavými řadami modrých světélek a okna svítí:

Teplá žlutá okna, značící večeři a čtení novin, nadávání na poměry, na sousedy, na policajty a na učitele, a další projevy humanity, zjitřené domácím bezpečím.

Fosforeskující okna značí pokles ke dnu televize a omámené bytí ve vlahé náruči Dean Martin Show.

Modravá okna, značící pracovnu, papíry, mezi nimiž nelze nalézt ten jeden, knihy, které člověk nemá čas přečíst, a sloupce číslic, které člověk radši nesčítá.

Růžová okna, značící návštěvu, sklenice s medovým leskem skotské a dobrodružství hry nebo lásky nebo snů nebo zbytečných řečí.

Přidušená okna matného lesku, značící ložnice manželské.

Bělavá a pohasínavá okna, značící školní úlohy a honění do postele: Tak kolikrát ti to mám říkat.

Okna prázdné a pusté záře, značící chodby a výtahy: Zas někdo jde, jen aby to nebylo k nám.

Okna samotářů, okna různic, okna touhy a naděje, vlasově naznačená okna spánku.

Okna nanebevstupující.

Noc města, jednoho z nejmohutnějších výrobků člověka.

A kolem vesmír, naplněný ještě jemným plynem prvotní exploze. Vlny rozpadající se na mikrovlny. Rodící se galaxie. Quasary.

Rozpínající se vesmír, pulsující vesmír, který dosáhne stavu, kdy tíže jeho unikajících součástí jej znovu stáhne k jádru, za nové prvotní exploze, kdy se vše rozloží na elementy a  začne se znovu skládat v mracích vodíku a hélia.

Pulsující vesmír. Dobrou noc.

New Yorku se nedostává výhod úměrných penězům, energii a úsilí, které se věnují na jeho vývoj. Nekoordinovaný vývoj města, růst dopravních problémů, pokračující znečištění vzduchu a vod, zmatené bourání a horečná výstavba – to všechno bere svou daň.

Newyorská odbočka Amerického Institutu architektů ve zprávě O stavu města, 1964

Přistáli jsme na jakési jiné přistávací dráze, přes kupu červených činžáků ve Far Rockaway, přes hnilobné vody Jamaica Bay, a jak jsme se dotkli země, za okny nebyl beton a ocel a velkostroj města, ale pošpatnělý trávníček barvy šedivé a rozpadlý náklaďák a dozadu ubíhal jakýsi výkop, hrubě zanedbaný.

Nějak jsme vystoupili zadem.

Pak jsme jeli provinciálním městem Brooklynem a několika zahradními městy a stavili jsme se na Jones Beach, kde byl listopad, záhony vadnoucích pestrobarevných chryzantém a zcela opuštěné písky a zcela opuštěné moře.

Vstoupili jsme tím jiným New Yorkem, který je připjat k Manhattanu jako obrovská vlečka vířící prach, jako tkáňová kultura sající ze zbytků longislandské přírody, jako živoucí stín petrifikované slavné osobnosti Manhattanu.

A  zabydlivše se v  městě Long Beach (podle tabulí

„nejzdravějším“ městě Spojených států, stejně asi jako jiných sto malých amerických měst), zjistili jsme záhy, že jen velmi chudí a velmi bohatí sídlí v tom pravém New Yorku, zatímco osm z deseti rodin onoho mohutného středu, oné rozměrné střední třídy, střední třídy a vyšší střední třídy, bydlí a proliferuje v podobných přívěscích, a největší město světa je tudíž spíš souhvězdí více či méně nejasných satelitů než jedna fantastická hvězda hvězd.

Tak se stává člověk nenewyorským občanem New Yorku a usiluje mít město na dosah, ale být mimo jeho dosah. Neboť to, co se v něm denně zažívá, není velikost práv a výhod, ale velikost štrapácí; a příliš mnoho z techniky, kterou tato země dopřává svým lidem, se spotřebuje na překonávání obtíží z této techniky pramenících. Domy překážejí domům, auta autům, dálnice dálnici, kapitál kapitálu. Lidi lidem a nelidi lidem.

Rozžíhajíce tudíž svou večerní lampu (která jest jedním z největších a nezadatelných práv, které vytvořila lidská svoboda, aby se měla kam schovat), nasloucháme svištění vozů po asfaltu venku, hučení letadel z Kennedyho letiště, skřekům televizních reklam z vedlejšího pokoje a říkáme si: Jojo. A zejtra je zas tolik práce. Někdy to říkáme i mnohem ošklivěji.

A potom zhasneme a je tma.

S rychlostí, s jakou se dá dostavět a prodat kolonie rodinných domků, posunuje se obchodník realitami o pár bloků dál, v ruce s plány a rozpočty a s půjčkami na výstavbu, aby stavěl další stoakrovou obec poschoďových rančů s kuchyněmi spojenými s jídelnou, s hracími pokoji pro děti, s důstojnými obývacími pokoji, s inspirujícími manželskými ložnicemi, se stěnami, oddělujícími matky a dcery, a s prostornými koupelnami.

Erskine Caldwell, Around About America, 1964

Tři neděle jsem nejel přes Atlantic Beach a na písčině proti soukromému klubu Capri vyrostla nová čtvrť lehkých, dřevem pokrytých vilek. Jedna jako druhá, ulice jedna jako druhá, jako výrobky z běžícího pásu, ale jsou tu, a obchodníci realitami už prodávají a první houfy vozů čenichají v novém sousedství.

Na Čtrnácté ulici strhli staré domy a za měsíc vyrostlo na rohu patnáct poschodí nové nemocnice. Aniž byla doprava kolem omezena víc, než tu a tam přistavěným (přesně v plánovanou chvíli přistaveným) vozem, který už v jízdě míchá beton. I úzký chodník kolem novostavby je otevřen pro chodce, obedněn překližkami a prost jakýchkoli stavebních zbytků. Akorát ve vzniklé chodbičce tu a tam podnapilý občan pohodí prázdnou láhev. A akorát stačil někdo napsat Ať žije Castro!

Toto město zaniká a roste plynule a trvale. A na pochodu. Město-had, který trvale mění svou kůži a prosmýkává se kupředu proti proudu rmutných řek. Město-šelma, línající, ale stále ke skoku připravená šelma. Město-prales, město, které neskrývá a netají nic, kromě své velké a přírodní energie.

Lidská bytost v industriální společnosti svrchovaně mobilní jak horizontálně, čili v prostoru, tak vertikálně, čili společensky, a proto je charakterizována především svou schopností přizpůsobit se a psychologicky se adaptovat.

Dieter Oberdörfer, O osamělosti člověka v moderní americké společnosti, 1958

Long Island je – nahlížen z  přistávajícího letadla – opředen stříbrnou pavučinou sítě, která není nic jiného než vedro a smog. Druhý měsíc je kolem čtyřiceti ve stínu a New York se vylévá na písečné pláže od Coney Islandu přes Rockaway a Long Beach, po Jones Beach, Fire Island, Patchogue a Montauk a jak se všechna ta indiánská místa jmenují.

Rozpálené silnice jsou naplněny rozpálenými auty, mění se dopravní pruhy, aby se to vešlo, jezdí zvláštní vlaky a autobusy a lid pocestný se potí, mírně, odevzdaně, decentně, tlumeně, dík početným protipotním sprayím, zásypům a pomazánkám. Řidiči mají na zádech temně obtisknutá sedadla, a kalhoty postarších občanů vyhlížejí ještě neforemněji a pytlovitěji než ve dny podmračené. Zatímco mládež tkví v přiléhavých nohavicích džínsek nad koleny střapatě ustřižených a v obšírných odpornostech opatřených květnatými halucinacemi a nazývaných bermuda shorts. Dívky mají nahá bříška pod kanýrkovitými živůtky a rozložité paní se masitě dmou v růžových kompletech.

Městy a osadami projíždějí zmrzlináři na zvonečky cvrlikajících tříkolkách. Na plážích jsou „lifeguards on duty“, plavčíci ve službě, a na vstupních místech stařeny. Plavčíci dují na píšťalky a tahají topící se, stařeny vybírají tučné vstupné za právo popeliti se na pláži a býti vytahován plavčíkem.

Pláže jsou z bílého, jemňounkého písku, moře z vln a řas a mušliček.

Řádní občané sedí na přenosných křeslech a zastiňují se nájemnými slunečníky. Mládež, lid chudší a sportovní, se válí po dekách. Všichni se maží přípravky proti slunci, proti hmyzu, proti infekcím a proti úpalu, konzumují četné párky a limonády a rozkládají odpadky do malebných hromádek kolem sebe.

Těla, těla, těla, od obzoru po obzor. Hlavy zmítané v příbojových vlnách, líbající se párky, vřeštící batolata, dřímající staříci podestlaní novinami.

Nízko nad mořem prolétají letadla a vlekou nápisy nabádající k použití krému Noxzema a limonády 7up, jakož i k odívání modelů Lady York. A ve velké výši obratný tryskový letoun kreslí z bílého kouře PEPSI-Cola… PEPSI-Cola, ale vždycky, když je u posledního la, PE už je rozplizlé a stočené nad oceán.

Lonely crowd, opuštěný dav, konzumuje slunce, mořský vánek a moře, nikoli živel slunce, živel vítr a živel moře, nýbrž organizované slunce, organizovaný vánek a organizované moře, moře ne o sobě, ale moře-pro-šestnáct miliónů osamělých lidí. Někteří se zahrabávají do písku jako opuštění jezevčíci, někteří se noří do vln jako tuleni, ale všichni musí mít trvalý pocit, že uvnitř v hloubi písku je někdo další, kdo se hrabe ven, a uvnitř v hloubi moře nejsou mořští ďábli, krabové a makrely, nýbrž hejno tělnatých pánů v plandavých plavkách, bystré skupinky slečen v bikinkách a něco humrovitě drsných mládenců v podivných kalhotách, používaných na plavbu i školní docházku; jakož i ostražitý plavčík s nápisem Long Beach Patrol na modré bundě. A stařena medúzovitého vzhledu s blokem hlubinných vstupenek; dolar za jeden, pět dolarů za utopení na celou sezónu.

Mohutní hnědě kropenatí racci či racčata sbírají čerstvě vyvržené měkkýše na místech, kde je míň lidí, dva černoši v dlouhých kalhotách se vrhají do moře, nesouce svá nerozlučná tranzistorová rádijka ve vzpažených levicích, plavčíci silně pískají a na vedlejší pláži se někdo utopil. Tahají z vody sto, sto padesát těl v plavkách v jednom hroznu a uprostřed to jedno něco, bezduché, vodnaté, s krvavou pěnou, a plavčíci mu dýchají do úst a voda jde z uší a kolem ubíhá docela malý a docela tlustý chlape-

ček a ptá se: Pane, co se stalo, ale než mu kdokoli odpoví, že nic, už je tu postarší tatík a vleče chlapečka pryč.

Přijíždí něco ambulancí a civilních vozů, hrozen těl postupuje k východu, na pláži těká několik civilistů v šatech, jakož i černý lékař v bílém, pak nesou prostěradlo a to něco v něm. Tlustý chlapeček se zase vytrhl nepříliš pohyblivému otci a odbíhá, padá a zvedá se, a jak někoho chytí, ptá se huhňavým hláskem: Pane, co se stalo, ale nestalo se celkem nic, nic se nezměnilo na šestnácti miliónech na slunci pro šestnáct miliónů, na raccích, na slunci, na letadlech, na písku a flaškách od pepsikoly.

Čtyřicet ve stínu, šumění moře. Nic se neděje. Je krásně.

Voda, pokud není v moři, se trochu víc pění, neboť obsahuje detergenty. Moře na plážích obsahuje neobyčejně málo tvorů a pečlivě zušlechtěné trávníky nehostí než ojedinělé a siré broučky a mravenečky.

De facto jsem za sezónu viděl dvě stonožky, tři brouky kovaříky, jednoho motýla otakárka, osm bělásků a jednoho úpně zblblého motýla monarchu, který se potácel na longbeachském nábřeží a usedal na plakát Gui Lombarda v marné naději, že tiskařská čerň se mu stane pramenem obživy. A asi osm much a jednoho ováda. A psi nemají ani blešku blešičku.

Já se jim, hmyzům, nedivím. Když se objeví, jsou pronásledováni repelenty a zkrápěni DDT a podobnými smrtícími prášky a sprškami.

Tak zbývají jen cikády na stromech a pár těch pavouků doma.

Takže by se chtělo říci, jak je to tu siré a jak chybí v letním odpoledni víření perleťových a opálových křidélek a bzučení rojů. Ale vlastně by se mělo říci: když nám víří opálová křidélka u nosu, ošíváme se a nadáváme. Tak tu vlastně máme, co jsme chtěli. Zašel čas plácaček na mouchy. Nikde není psáno, že nová příroda musí obsahovat na chlup a na deko přesně všechno co stará. Jen když je to vůbec příroda.

Byly naměřeny největší srážky pro ten den v roce v historii, 3,1 palce za 23 hodiny a 8 minut deště. Dosavadní rekord byl 1,27 palce v roce 1911.

Kromě záplavy deštníků všech barev na všech ulicích vyvolal déšť přerušení letecké dopravy, zaplavení dálnic, vyřadil 2 000 telefonů na Manhattanu a zbavil dodávky proudu 1 500 bytů v sídlišti Columbus Houses v Newarku, jakož i způsobil záplavy kolem Elisabeth River a přeplnění koryt všech ostatních řek v New Jersey.

New York Times, zprávy vždy druhý den po dešti

Vlastně je déšť a požár jedinou tradiční formou přírody, s níž se tu člověk osobně setkává. Pažit v zahradě je jako kovral, od okraje po okraj, dokonalý, z jara záplatami z drnů vyspravený, každý týden strojně stříhaný, dokonalý, pohodlný. Kvítka zahradnickou firmou vysazována a onipována, humusem přizdobována. Stromy vedené k ztepilosti a uměřeným dávkám stinnosti a ševelivosti.

Kočky a psi opatřeni svými denními dávkami konzervované potravy, veterinářskými prohlídkami a injekcemi. Psi vyváděni pány na místa k vyvádění určená. Psi a kočky na volné noze neobstojí, jezdí příliš mnoho aut. I když máme na Long Beach zastrčenou uličku bezprizorných koček, uličku za hospodami, kde postávají jen černoši a kudy jezdí jakási stařenka každé ráno s nákupním vozíkem, a kočky jí chodí naproti až k nádraží, třicet, čtyřicet koček, a vyprávěji jí své noční příběhy.

Voda na zahrádkách je jemně rozstřikována posuvnými vodotrysky, které se samy od sebe zapínají v určenou dobu ranní či večerní a dští do okolí jako něžné, kapesní boží požehnání. Vodotrysky samy od sebe zapínavé nejinak než domovní osvětlení, řízené za nepřítomnosti pánů fotobuňkou. Že aby zloděj nepoznal podle tmy, že páni jsou na výletě.

Jen déšť a požár jsou tradiční formy přírody a váží si v New Yorku této výsady.

Prší v noci a dopoledne, jako pozdrav z Floridy nebo z Illinois, a ze silnic jsou koryta řek, prolákliny v asfaltu obsahují hektolitry temných vod, z aut se stávají obojživelné vozy, chodci se pohybují v obšírných galoších a přískoky, v Brooklynu je pár vyplavených domů a několik staříků vynáší bez spěchu nábytek, u Atlantic Bridge uvízlo auto a několik mladíků se je beze spěchu snaží vytlačit, ale záhy se rozhodne pro suchost vlastní kůže a auto pro ten den opouští; pokud je auto staré, pak i pro ten život. Nad šedivými mraky bzučí otráveně letadla, která musí jinam.

Na opuštěné pláži leží opuštěná kachna a pramének krve jí vytéká ze zobáku a mísí se s vodou v důlcích vymletých kapkami, zatímco moře se rozpomíná na svou přírodnost a duní jako za šťastných dob ptakoještěrů.

Z  dálky se ozývají sirény hasičů nebo ambulancí. V hotelu na pláži, kde dožívají zchudlí newyorští Židé, umřel někdo bez pomoci. Nebo chytly bedny ve sklepě se zchudlými svršky zchudlých Židů. Nebo teče do skladiště.

Z dálky se ozývají sirény a zanikají v záclonách deště. Déšť přináší přírodu a městský klid se stává přírodním klidem a  beznaděj města se stává beznadějí přírody, a aby i v bytelných vilách a v bytelných hotelech věděli, že ještě existují živly jakožto faktor dramatizující a ne jen lyrizující, zřídili na Long Beach na radnici sirénu s hlasem býka, siréna svolává dobrovolné hasiče k  záplavám a požárům a v noci je to řev tak nespoutaný a barbarský, zoufalý, vítězný i šílený, že siréna sama je jakýmsi voláním z hloubi věků, voláním živlů, divokým zapřísaháním dávné mohutnosti, jež byla potlačena Městem.

Table of Contents

I. K metafyzice
města New York