Miroslav Holub

ANDĚL NA KOLEČKÁCH

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Holub – dědicové c/o DILIA, 1996© Carpe diem, 2012, www.carpe.cz

Sazba a konverze do elektronických formátů Lukáš Vik: www.lukasvik.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN PDF formátu: 978-80-87195-80-2 (PDF)

ISBN ePub formátu: 978-80-87631-64-5 (ePub)

ISBN Mobi formátu: 978-80-87631-65-2 (Mobi)

Anděl na kolečkách

Poloreportáž z USA

I. Co vidí letadlo

Stručný návod, jak přistát v New Yorku

Tedy především: slunce zapadá už druhou hodinu, pomerančová šťáva sákne do šedivé vaty dole a moře v průrvách mezi mraky je černé a zlé. A ze západu, z nesmírné dálky, se vynoří několik jedovatých mušek táhnoucích bílé vlasové linky: tryskové stihačky na stráži.

Pak je dole Nové Skotsko, pusté a kamenné.

A pak je nutno tryskový autobus DC 8 opatrně a kolébavě zatočit vlevo; mraky se rozpouštějí a v hloubce se vynoří černá pevnina. Jako rána na buben. Jako výstřel z děla. Pevnina s tisíci nervózníma třpytivýma mrkajícíma očima, s horečnatýma očima, s očima majáků, které blesknou každou druhou vteřinou, s očima reflektorů, s očima na šťopkách, s očima na kupolích, s očima kontrolních věží, s očima na skalách, s očima radarových stanic, s hladovýma očkama, s očkama blahobytu

s tvýma očima šoku

s tvýma očima lobotomie

s tvýma očima elektrických výbojů

s tvýma očima samoty

(i s tvýma očima, koneckonců,

Allene Ginsbergu)

a v houstnoucí temnotě, v temnotě, jaká je uvnitř mozku, se rozlévají fluorescentní města jako vzpomínky, jako naděje, jako utkvělé představy, jako myšlenky jen tak, bělavě a modře a zeleně fluoreskující města, jimž podivuhodná soustavnost historie dala jména jako Boston a Nantucket a New London a New Haven a Norwalk –

lebeční kost kontinentu duní –

a pak už je nejvyšší čas jít dolů,

tři obrovské spirály, při nichž DC 8 stojí na křídle a trysky se zatínají do drnčícího vzduchu, visíte ve světelném prostoru New Yorku, ano, není pochyby, příboj světel se blíží vpravo nebo vlevo, vře to, modravě, zelenavě, bíle a červeně, ulice, neóny, auta, už to není let, ale zarývání do silového pole tmy a výbojů, tak to asi vypadá v atomu nebo v galaxii, je to New York bez souřadnic, bez nahoře a dole, bez východu a západu, je to jako kyvadlový pohyb v kulovém městě, v městě, které je ze všech stran, není to let, ale pohlcování, obrovská černá masa letadla se chvěje nad pulsujícím chřtánem a pak se vyrovnává vše, je nahoře a dole, kolem je obyčejné ploché večerní město, kde lidi zrovna sedají ke stolu, lehají na otoman, dívají se na strop, vycházejí na ulici, líbají se, vdechují tmu a vydechují světlo, a toto je letiště, probíháte nekonečnou loukou modrých světel a sedíte na zemi, jedete ke skleněným budovám, amplióny podávají nesčetná poselství všem i každému zvlášť, každý vytahuje lejstra a cpe se ven, což je přistání na letišti Idlewild, což je v New Yorku, což je v Americe, a vidím tedy,

že si Kolumbus

Ameriku nevymyslil –

jak říká Ferlinghetti.

No a co?

Tělnatá babička ve venkovském šátku, která spala do poslední chvíle, se hrabe z letadla před vámi, zaklíní se do dveří a nemůže sem ani tam, pokoušíte se ji vystrčit, drží za kufr, posléze vstupuje do Nového světa pozpátku, ale stevardka s první částí cestujících mezitím zmizela a druhá část, v jejímž čele se zcela neradi ocitáte, počne oddaně bloudit po betonu, po skladištích, po chodbách, kam je vstup přísně zakázán, je opětovně vykázána z budovy, aniž by kdokoli reptal a kdokoli podal pomocnou ruku, až konečně najdete správné dveře, kde skrze razítka, velmi namalované stevardky a nenamalované celníky jaksi automaticky, skleněnými halami a pohyblivými schody, jste vyvrženi do mrazivého prostoru, do mrazivé řeky světel valící vlny automobilů k Manhattanu.

A tato světla, tato písmena, tyto budovy a tito lidé jsou Amerika.

Pak už si jen najdete někoho známého nebo neznámého a zeptáte se: Tak co, taky tady včera pršelo?

Na v yhlídkové plošině letiště Idlewild

Skleněné dveře se automaticky otvírají, schody jedou nahoru, úředníci se automaticky usmívají, zaplatíte a jste automaticky cestujícím, kufry automaticky odjíždějí a vy si automaticky sednete do kavárny a sledujete na obrazovce odlety.

Nebo automaticky hodíte čtvrtdolar do turniketu a můžete jít na vyhlídkovou plošinu a na odlety koukat přímo. A  automaticky hodit čtvrtdolar do ampliónku u zábradlí a poslouchat odletová a příletová hlášení letadel, pokyny kontrolní věže a vůbec všelikou rychlou a přesnou leteckou řeč. Na zábradlí plošiny je rozvinut plakát „Letadlo žen za mír“ a rojí se zde elegantní ženy se standartami a  prapory. Jejich oči jsou plny zápalu a dobré vůle.

Jejich dítka zatím lítají po plošinách a  naslouchají – dobře zásobeny čtvrtdolary – ampliónkům. Přiblížím se ke dvěma klukům, kteří si právě zaplatili a loví zvuky z éteru. Kluci se po mně obracejí. Zjišťují, že je nebezpečí, že bych mohl poslouchat s nimi. Rychle a automaticky ampliónek vypínají. V jejich očích není stopy po dobré vůli. Rychle odcházím. Nemám rád oči bez stopy dobré vůle.

Blíží se déšť a elegantní ženy horempádem svinují standarty a svolávají dítka.

Jejich akce s letadlem za mír je nepochybně úctyhodná.

Bohužel asi tak hned nepochopí, že je jistá spojitost mezi tím, proti čemu bojují, a mezi zlýma očima jejich pacholat, která za svůj čtvrtdolar chtějí mít všechny zvuky světa pro sebe.

Rozhovor v Boeingu 

V Memphisu startovalo letadlo za letadlem. Když se náš Astrojet odlepil, čekalo jich před rozjezdovým pásem sedm.

Muž vedle mne absolvoval svůj 296. let. Já svůj třináctý. Ostatně měl frakturu nosní kosti po srážce letadla s automobilem při 104. přistání.

Byl to zástupce firmy s tranzistorovými hodinkami.

– Co je to, zeptal jsem se. Snažil se mi to vysvětlit.

Ptal se, jak by mohl navštívit Československo. Doporučil jsem brněnský veletrh.

Nebo také dobu Pražského jara. To je takový hudební festival, říkal jsem, spojil byste příjemné s užitečným.

– Hudební festival, řekl, co je to? Snažil jsem se mu to vysvětlit.

Naprosto nemožná cesta z New Yorku do Paříže

Měl jsem letenku New York–Praha přes Kodaň a na pondělí. Rozhodl jsem se však letět přes Paříž, tam zůstat několik dní, a letět už v neděli.

– To je naprosto nemožné, řekla slečna v uniformě v kanceláři SAS v Rockefellerově centru, v pátek před tou nedělí. Dole pod okny příjemně šuměla Pátá avenue. Zaváhal jsem.

Za chvíli řekla: – Přijďte, prosím, za dvě hodiny.

Přišel jsem za dvě hodiny. Bylo slunce a věže Rockefellerova centra vypadaly jako skluzavky bronzových andělů.

Slečna v uniformě mne už čekala. Nabídla mi cigaretu.

Pak mi podala letenku New York–Paříž–Curych–Praha. Z New Yorku v neděli.

– V Paříži se můžete zastavit tři nebo pět dní, řekla.

– Bohužel budete muset přestupovat v  Prestwicku a v Londýně, řekla. – Přímou cestu nebylo možno sehnat. Pak se ještě chvilku omlouvala.

V neděli mne dovezli na letiště Idlewild v New Yorku a uvrhli do přepychových čekacích a jídelních prostor jako rybičku do dobře založeného akvária.

Letadlo odstartovalo vzhledem k nějakým těm bouřím nad Atlantikem s  dvouhodinovým zpožděním, až v jedenáct hodin v noci.

Letěli jsme dvě a půl hodiny potmě, ale pak už bylo ráno, v půl druhé v noci. Dole byly zlaté mraky, na obzoru roztavené slunce a nade mnou stevardka se snídaní.

Nastavili jsme si hodinky o šest hodin dopředu a utřeli jsme si ruce v ručnících s kolínskou vodou.

Pak jsme byli v Evropě a prorazili jsme mraky dolů, kde byl podle hlasu kapitána v ampliónu Prestwick, ve skutečnosti rozbouřené moře, útesy, liják a cáry mlhy hnané jako ovce vlčím větrem s vyceněnými zuby.

Nicméně jsme za čtvrt hodiny přistáli v Prestwicku, který se liší jen tím, že kromě uvedených jevů je tam ještě nedozírná rozjezdová plocha, žlutá promočená tráva a několik letištních domečků. Skotsko, přesněji naprostý konec Skotska.

Sotva jsem vlezl do dřevěné čekárny, dostavila se dívka v uniformě a s velmi zkroušeným výrazem v tváři.

Upozornila mne, že společnost SAS telegraficky, leč upřímně lituje, že letadlo na Londýn nemohlo čekat.

Jsem zvyklý cestování: když mi někdo v čekárně řekne, že jsem zmeškal spojení, je mi jasno, že zde strávím jeden z tří set šedesáti pěti dní v roce. Zatvářil jsem se tedy také zkroušeně.

Dívka v uniformě však pravila dále, že společnost SAS (telegraficky) velmi lituje, ale že ve snaze šetřit můj čas mne dopraví neprodleně do Glasgowa, kde bude právě startovat jiné letadlo, jímž v Londýně stihnu spojení do Paříže.

A již se otevřely dveře a ukláněl se mladý skotský taxikář, s knírkem, slabým úsměvem a silně promoklý. A naložil mne a vezl mne starým skotským taxíkem třicet mil, přes pastviny a černá kamenná městečka (tak stará proti bílým městům americkým) do Glasgowa a na jiné letiště. Kdež byl telegram od společnosti SAS, aby mně byl poskytnut oběd podle vlastního výběru, a byl jsem naloděn do viscountu, který za deset minut odletěl do Londýna.

Na londýnském letišti byl vítr a v hale vyděšené vlaštovky a stevardka, která mne upozornila, že společnost SAS mne žádá, abych použil letadla typu Caravelle, společnosti Air France. Učinil jsem tak s vědomím, že společnost SAS nade mnou bdí jako boží oko, že by mne prostřednictvím osmi set stevardek, letadel a helikoptéry dopravila třeba z New Yorku do Křimic u Plzně, za každou cenu a v každém počasí.

Za půl hodiny byla caravelle nad Paříží, dole proplouvala bílá moderní předměstí jako labutě a já jsem si na letišti Orly uvědomil, že jsem cestou vůbec nepotkal svá zavazadla, která bezpochyby zůstala v Prestwicku, Glasgowě nebo Londýně; zdálo se mi vyloučeno, že vševidoucí péče letecké společnosti by se mohla týkat také kufrů.

Na celnici nicméně stály mé kufry (mající značně přes váhu) a francouzský útlý celníček mne upozorňoval, že zajisté nemám nic k proclení a že nosiči stojí támhle. Bylo slunce a byly čtyři hodiny odpoledne. Pondělí.

Taková byla „naprosto nemožná cesta“ z New Yorku do Paříže. Jsou na světě zřejmě velmi různé stupně nemožnosti. Země nepoznáváme jen podle toho, co je v nich možné, ale taky podle toho, co je v nich pokládáno za nemožné. A podle toho, jak se nemožné přemáhá. Toto byla nemožná cesta amerického typu, i když šlo o skandinávskou společnost. Ověřil jsem si ten typ na každém americkém letišti a ve všech služebnách autobusových společností, kam jsem jen vlezl.

Co vidí letadlo

Letadlo letí, vzadu noc, vpředu den, a váhu slunce na křídlech. Země z výšky dvanácti kilometrů je klidná jako spící kůň. A nehybná jako obraz v mikroskopu. A toto je plicní tkáň Minnesoty, bílá sněhem, políčkovaná jako mapa tohoto kontinentu, s vlásečnicemi dálnic, rovnými i zauzlenými v umné kličky, s buněčnými hromádkami měst a s osamělými mikroby farem. A toto je Jižní Dakota a Nebraska, zvlněné jako napjatý sval. A Wyoming jako bílá kost s kloubními hlavicemi hor, na které někdo nakreslil vrstevnice. A Utah, kde už je hnědo a šedivo, kde zbujely skály a rozlila se solná jezera, solné pouště se solnou trávou a solnými virusy, které se ukáží kravami, když se přistává v Salt Lake City.

A pak je vpředu noc a vzadu den a dole Kalifornie a San Francisko ověnčené mlžným jarním deštěm, krásné jako mořská víla.

Anebo je dole Texas a Alabama, žíznivé horkým ránem, se žlutýma kočičíma očima, s jemnou srstí stepi.

Anebo je dole Florida s borovými lesy, s chmýřím plantáží, kde se pěstují pomeranče, pročež to má být vidět, a s vřídky plantáží, kde se pěstují rakety, pročež to nemá být vidět.

Ale bezostyšné oko letadla

vidí povrch kulatého světa

s opilými střechami

a vidí bílé písky Nového Mexika i zelené háje Pensylvánie, vidí Washingtonův monument jako štíhlý prst ukazující k výšinám a Pentagon jako dost špinavou pěst ukazující naopak, vždycky naopak, generále, vidí hřbety krav a čepice generálů, když se přistává, vidí myší auta a oranžové kondory hydroplánů, vidí

stromy plné záhad

nedělní parky a němé sochy

Ameriku

plnou přízračných měst a pustých Ellis Islandů

a surrealistických krajin složených

z bezmyšlenkovitých prérií

předměstských samoobsluh,

jak říká Ferlinghetti,

vidí úběžníky mrakodrapů, listuje ve městech, čte písmenka domů a věty ulic, luští krystalové mřížky továren v New Jersey, ví, že všechen ten kouř,

stoupající

z budov

firmy McKeesport, Pa.,

odpoledne

za soumraku

váží

dvě libry, netto,

jak napsal Siegel, vidí Tichý oceán,

vidí doky, vidí smetiště, vidí kamenné pustiny, indiánská bojiště, kaňony a rezervace, památníky bitvy u Frederiksburgu, vidí Atlantický oceán,

vidí nesmírnost kontinentu od noci ke dni,

vidí všechno kromě mokvajících stop po bombách, kromě stigmat masových hrobů,

vidí zemi bez vrásek,

vidí zemi bez vrásek, které jsou moudrostí země.

Vzduchoplavec historie

Pohled historie je pohledem vzduchoplavce: bitevní šiky postupují osudovým pohybem a není slyšet pláč a skřípění zubů. V zapadajícím slunci se leskne koruna králova, avšak křečovité prsty vojína, který pohřbívá svou vlastní nohu, unikají vší pozornosti. Jsou vidět ti, kdo sčítají a odčítají. Nejsou vidět ti, kdož jsou počítáni.

Washington vyúčtoval v roce 1783 Kongresu v Annapolisu Válku za nezávislost: stála 160 074 dolary.

Válka s Anglií v roce 1812 byla podstatně nákladnější; vzhledem k tomu, že byla vedena omylem, pro nedostatek zpráv z Evropy, a hlavní bitva byla svedena 15 dní po uzavření míru, byla velmi drahá.

Občanská válka 1861–1865 stála už asi 4 570 miliónů dolarů. Mrtvých bylo něco mezi 400 a 650 tisíci.

Ale toto je dávno odepsáno a zaknihováno, zabaleno do vlajek a uzavřeno v knihovnách. Pak už se tu neválčilo.

Za sto let dávno vyzněly salvy a úpění bitvy u Bull Run. Na náměstí ve Filadelfii na hrobech padlých vrkají holubi a skauti píší pohlednice. Jen za rohem je ukazatel k atomovému krytu.

Nad kontinentem je ticho. Jen z dálky je slyšet stihačky.

A v týlu pokusné výbuchy bomb.

A z hloubi betonu a oceli vytrvalé škrábání ostrých drápků strachu.

Jinak je tu ticho.

Takové ticho, kterému vzduchoplavec historie obzvláště pozorně naslouchá.

II. Pěším zakázáno

Pěším zakázáno

Amerika není protkána silnicemi: to není pravda. Amerika je navléknuta na dálnice; jako korále na šňůře; jako rukáv na ruce, která dosáhne všude.

A jsou dálnice z dokonalého asfaltu nebo z dokonalého betonu, dva proudy jedním směrem, tři proudy, taky šest. Růžice mimoúrovňových křižovatek zdobí jejich šíji. A rychlost (tento vlající vlas dálek) kontrolují všudypřítomné radary; je dovoleno někde 90, někde 110 km, nic víc. Kromě ojedinělých romantiků a podnapilé mládeže to nikdo nepřekračuje. Jízda autem tu není prostředkem k sebeuplatnění, ale nutností, již si oslazujeme pohodlným rozložením za volantem, popíjením, hovorem, lelkováním, posloucháním rádia, čtením reklam, objímáním, modlitbami, podle povahy spolucestujících. A placením: ve většině států se každou chvíli projíždí honosnými branami, kde se platí mýtné živým výběrčím nebo automatickým pytlíčkům, každé auto podle pokolení svého a povahy své, po zaplacení to cinkne a jede se dál, jakož vůbec placení je způsobem existence auta, platí se za jízdu i stání, parkovací stojany jsou v nejzapadlejších hnízdech a žádají si stále mince a mincičky, parkovací prostory a mnohaposchoďové garáže jsou ve městech všude, kde nejsou domy, a místo v nich je drahé jako nejvzácnější zboží.

Oči dálnic jsou přivřeny a jen zřídka v nich blýskne nehodou. Řidiči trailerů a náklaďáků, v kožených bundách a rozhalených košilích, mají pevně semknuté rty a jedou tak opatrně, že by se to nesrovnávalo se ctí evropského řidiče. Ostatně je tu 6 mrtvých na 10 000 aut (v Itálii 48, v Holandsku 33, ve Švédsku 10). Havárie jsou oznamovány jako zprávy ze společnosti, neboť postihují zejména dámy z vyšších kruhů.

A je na dálnice zakázáno odvrhovati odpadky a je na dálnice zakázáno vstupovati pěším a cyklistům. Ostatně jich asi není: 380 lidí z tisíce jede v autu (v Anglii 93, v Japonsku 5, v Indii 1).

A tak tedy se vydávají dálnice po Spojených státech z nížin do hor, z měst do prérií a krajina je všude navlečena na ně a je to krajina k obrazu jejich.

Podle dálnic je Amerika

Podle dálnic jsou hlavně benzínové stanice a servisy a umývárny různých firem, z nichž všechny jsou daleko lepší než ty druhé. Stanice jsou opatřeny znakem pegasa, dinosaura, ptáka nebo jiného případného tvora, vlajkoslávou, barevnými vrtulkami na špagátu, tekoucími neónovými nápisy, ojetými vozy, restauracemi, mají tvar muchomůrky, indiánského teapee, skleněné vily, vagónu, altánu, nebo i benzínové stanice.

Podle dálnic jsou dále hlavně motely, přízemní, protáhlé, podkovovité, rozložené v obytné domečky i složené v patrové přepychové a výstavné budovy, poseté světly, neónovými hvězdami, vlajkami, sliby, opatřené jmény jako Star Dust, All American, A-motel, Holiday Inn, největším bazénem v místě, nejteplejší vodou v místě, televizí v každém pokoji, čerstvým upraveným vzduchem, palmami. Před motelem stává keramický trpaslík, medvěd, laň nebo anděl. U jednoho v Georgii byl bazén s osmi pravými a šesti kameninovými kachnami, jež se velmi dobře snášely. Tamtéž byla kameninová archa praotce Noema s osmi státními vlajkami. Motel se jmenoval Noemův. V Georgii jsem také viděl motel jen pro barevné. Byl to dost malý domek v lese a před ním byly macešky. Nějaký barevný je zaléval, z malé konvičky, docela malým proudem.

Podle dálnice jsou dále hlavně obchody, a to zejména vším, od pneumatik po umělé květiny, od potravin po hudební nástroje a od léků, destilátů a vín po pomníky, sádrové a kameninové sošky, pardály, obrovité pidimužíky, plameňáky, anděly a aligátory, zčásti na kolečkách. K čemu je automobilistům potřebí hliněný medvěd zvící dvou a půl metru, to nevím, ale hlinění medvědi jednoho druhu se šíří do okolních motelů a udávají ráz příslušnému úseku.

Podle dálnic jsou také ordinace. A zejména nemocnice pro zvířátka, takže si můžete dát opravit ctěného spolucestujícího pudla nebo veverku na místě a bez obtíží.

Podle dálnic jsou také kina a kostely.

V bezlesé části Wisconsinu jsou u dálnic prodejny vánočních stromků a aligátorů. V naprosté opuštěnosti kamenitého pohoří v jižní Kalifornii je prodej hadů. Na Floridě jsou u silnice porůznu zoologické zahrady, africké vesnice a indické pralesy, vše obdáno rohožemi a na tučné vstupné. Občerstvení vedle. Před zoologickými zahradami okouní slon nebo žirafa. Jsou upoutáni za nohu a rmutným okem sledují valící se dopravu. V horách Arizony lze u dálnic obdržet akvarijní rybičky v každém množství.

Pak jsou kolem dálnic také města. Taková menší se vyznačují jen zmnožením benzínových stanic, restaurací a motelů, dopravními signály a několika občany o nároží se opírajícími. Větší obsahují jisté množství domů, v nichž není ani benzín ani restaurace ani bar. Města přes půl miliónu se vyznačují vzrůstem domů, obchodních domů a továren a periférií. O nároží se nikdo neopírá, nýbrž všichni spěchají. Miliónová města vyhánějí uprostřed do výše, do krystalických mrakodrapových drúz, a dálnice mizí v geometrickém systému bulvárů.

A pak jsou podle dálnic reklamy. Reklamy nemají charakter artefaktu, ale přirozené vegetace. Reklamy se rodí a vadnou a zacházejí jako dvouleté byliny. Reklamám se daří všude, i tam, kde už se nedaří ani motelům, ani autoservisům, ani městům, ani obchodům, ani výčepům. Jedouce listujete bezděky a odevzdaně ve veliké knize poutačů a reklam: „Navštivte podniky Howarda Jonsona“ (vymalován podnik), „Jezte zmrzlinu tu a tu“ (vymalována zmrzlina ta a ta v podobě mozku na míse), „Chceš-li prvé housle houst, čti náš Courier Post!“ (vymalován pán s novinami, zjevně primárius amerického života), „Nyní je to Pepsi-Cola, nápoj těch, kdo myslí mladě“ (vymalováni ti, kdo myslí mladě), „Ano, pane, toto je moje banka“ (vymalován pán s parapletem), „Vyhrát mír, to je osamělý boj: J. F. Kennedy“ (vymalován J. F. Kennedy), „Bůh drží nad vámi ruku“ (vymalována ruka nad šišatým automobilem), „Nenechávejte krev na silnici, věnujte ji Červenému kříži“ (vymalována nepředstavitelná havárie asi šedesáti vozů a červený kříž), „Alkohol zabíjí“ (bez obrázku),

„Pijte whisky Starý havran!“ (obraz úspěšného havrana s flaškou), „Cigára Král Edward“ (bez obrazu, zato vždy pět tabulí za sebou), „Vstupte do U. S. námořnictva!“ (vymalováno U. S. námořnictvo s usmívajícím se křižníkem),

„Nejlepší řízky v Baltimoru dělá R. F. White“ (vymalován R. F. White), „Největší námořní báze světa příští dvě míle vpravo“ (báze je přitom tajná a nesmí se fotografovat; inzerovací pud je silnější než státní tajemství), „Limonáda

7up miluje vás a vy milujte ji“ (vymalováni milenci limonády 7up). Je to velká četba. Podnes vidím ty, co myslí mladě. Je to četba posilující: ano, za své dolary obdržíte řízky, chevrolet – model 62 – i biřmování.

A kde už se nedaří ani plechovým tabulím reklam, jsou aspoň vápnové nápisy na skalách nebo rukodělné papírové plakáty: „Ořechy, ořechy, OŘECHY za 25 centů libra, příštích 100 metrů vpravo.“

Toto je tedy ta Ferlinghettiho betonová pevnina

posetá plakáty poutačů

ilustrujících imbecilní iluze štěstí.

Toto je bible této civilizace, všudypřítomná bible, za noci osvětlovaná reflektory, toto je ohňové písmo, toto je vědomí, toto je autoreflexe kontinentu. Snad imbecilní. Ale svým způsobem dokonalá.

A podle dálnic jsou konečně taky lesy, ale většinou to nejsou lesy, ale lesíky, ale většinou to nejsou lesíky, ale pralesíky, třeba uvnitř Washingtonu, ale pralesíky, protože nemá cenu je pěstovat a držeti si fořta.

A v Karolínách jsou velké lesy s volavkami a černošskými chaloupkami na mýtinách. A v Kalifornii jsou také dřevěné farmy a plantáže podle pravítka a kluci pouštějí draky na jaře. A koně se pasou. A jsou houštiny a orel na starém stromě. Ale to všechno je ohrazeno a z dálnic se tam nedostanete, dálnice komunikuje jen s motely a městy a benzínem Texaco.

Neboť to je skutečná Amerika.

Podle dálnic je Amerika, konkrétní, nebo v obraze reklam, velká, úpravná, vsávající, komfortní, naivní, sebevědomá, stokilometrové rychlosti přizpůsobená Amerika.

Moloch

Morris R. Cohen vykládal studentům o molochu, který by učinil lidský život pohodlnějším a rozmanitějším, ale žádal za to oběť   životů ročně: nabídka takového molocha by byla zajisté lidským rodem odmítnuta. Takový moloch je automobil. Nikdo ho neodmítá. Už proto ne, že nežijeme jako rod, ale jako jedinci, kteří touží mít svá vlastní křídla a věří, že nebudou vybráni mezi oběti.

Americký dobrodějný moloch je základem hospodářství: ročně musí být prodáno 7 miliónů vozů, to jest desetina celkového parku, celkový prodej automobilů dělá ročně 30 miliónů dolarů, součástek totéž; desetina národního produktu je spjata s rodinným vozem. Jeden ze šesti podniků se týká automobilů. Jeden ze sedmi zaměstnanců je zaměstnán v průmyslu automobilovém nebo v něčem, co se týká dálnic. General Motors jsou největší světová soukromá firma se zisky kolem 1,5 miliardy dolarů ročně.

A dva ze tří zaměstnanců jedou do práce ve svém voze, 60 % všech cest vozem je kratší osmi kilometrů a Lewis Mumford praví, že právo jet vozem ve městě kamkoli se rovná licenci na zničení města. Nemyslím, že zničení. Nemyslím, že město je to, co stojí. Americké město je to, co se pohybuje.

A to jsou právě krvinky molocha.

Vše pro auto

Pro auta jsou zařízeny banky, kam auto zajede, podá šek a dostane peníze.

Pro auta jsou zařízeny restaurace, kam auto zajede, zaplatí a obdrží balíček s pálivou mexickou plackou a balíček s kokakolou. Nebo s ústřicemi a šampaňským.

Pro auta jsou zařízeny biografy, kde jsou proti obrovskému plátnu půlkruhové nekonečné řady parkovacích míst s počítači času, auta přijíždějí a odjíždějí, stojí a koukají na film, auta se baví navzájem, auta se nudí, auta usínají. Méně mravná auta se tu snad i líbají.

Pro auta jsou zařízeny kostely. Přijímání pod jednou i pod obojí u volantu.

Pro auta jsou hřbitovy. U Jesupu v Georgii kolem osamělých hrobek automobilistů (neboť kdo není automobilista) na zelených pahorcích jezdí pozůstalá auta. Tu a tam stěrač zamáčkne slzu.

Avšak auta sama umírají bezútěšně a záhy, za tři, za pět let. Podle silnic jsou stáda lehce nemocných aut (u aut se tomu říká „ojeté“), která marně čekají nového pána, jsouce za babku. Podle silnic jsou strašné několikavrstevné hřbitovy aut, hromady vozů, již koster nebo ještě těl, ba některé ještě hýbají vespod nožičkami. Podle silnic jsou rozseta mrtvá a umírající auta, kola, pneumatiky. Ubohá, opuštěná stvoření.

Mělo by být pro ně vynalezeno nebe, kde i staré vozy mohou jezdit po blankytném asfaltu, kde kane benzín z oblaků a parkování je zdarma. A všem vozům narůstají z diferenciálu růžová křidélka.

Spar tak v New Yorku

Před vznosným komplexem budov lékařské školy newyorské university stál spartak. Měl jsem pocit, že bych ho měl políbit nebo obejmout nebo tak nějak, jak je to teď slovanským zvykem.

Ale pak jsem nabyl přesvědčení, že bych ho měl obvázat. Byl poškrabaný jako kočka v březnu a pomačkaný jako škatulka od sardinek. Ono se to na těch amerických plechových vorech tak nepozná, ale jejich způsob života, odrážení okolních vozů při zaparkování, občasné otírání stěnou o stěnu při příliš nepřehledné situaci, nedbalost řidičů, kteří nepokládají jako my svůj vůz za nejlepší orgán svého těla, tento způsob života je vryt neklamnými znaky na každém voze.

Na spartaku to bylo pro našincovo oko výjimečně dobře patrné.

Dole měl pomačkanou tabulku s poznávacím číslem a s nápisem Empire State. To jako že New York. Většina států má na poznávacím čísle nějakou reklamu, jako Stát tisíců jezer, Stát broskví, Stát slunce, Americká země skotu a podobně. Je to docela milé. My bychom si tam mohli dát „Stát nepomačkaných spartaků“.

Tomuto newyorskému spartaku jsem pomoci nemohl. Trochu jsem ho jen pohladil po reflektoru a byl jsem na něj hrdý. Drží se, kluk jeden, pomačkaný, ale drží se.

Jak jsme píchnuli

Tušil jsem, že to auto není dost v pořádku. Jak jsem dosedl, utrhlo se se mnou polštářování sedadla z pěnové gumy.

– Víte, to je vypůjčené od bratrance, naše máme v servisu, řekl majitel. Jeho paní mě naopak včera upozornila, že je to jejich druhý vůz, ten první půjčili bratrancovi. Ať tedy bratrancovi nebo nám, ale sedadlo se utrhlo a já jsem se musel stulit k řidičovi.

Po chvíli se ozval chvalně známý zvuk a vůz tvrdě dosedl.

Majitel u volantu se zatvářil pobaveně a podotkl, že se asi něco stalo. Američané ve voze většinou míní, že se asi něco stalo, protože jakékoliv hlubší znalosti o tom, co je pod kapotou, jsou výsadou odborníků. Žert Jamese Thurbera, jak hravá dítka nastražila na otce uzel s nádobím, který vypustila zpod vozu na křižovatce s tím, že vypadl motor, čemuž otec promptně uvěřil, není nereálný.

Vůz tvrdě dosedl a majitel se zatvářil. Nic dalšího jsme nestačili udělat.

Ze vrat padesát kroků před námi se vynořil muž v montérkách a pádil k nám, zručně kutáleje před sebou náhradní kolo příslušných rozměrů a barvy. Za ním ubíhalo pachole s heverem.

V mžiku byl vůz nadzvednut, kolo vyměněno a muž v montérkách utíral, ukláněje se, skla. Poté přijal dva dolary a podal drobné zpátky.

Pak jsme odjeli. Jestli to byl vůz bratrancův nebo „náš druhý“, nevím, ale upozorňuji, že píchnout ve státě Maryland patří k velmi příjemným zážitkům.

Havárie

Je to neuvěřitelné, ale řidiči si tu nespílají. V Gainesvillu na Floridě jsem stál u forda svého přítele a pozoroval ctihodnou stařenu, couvající vozem z protější vily. Byl jsem zcela přesvědčen, že zastaví na posledním centimetru, jak je to zde zvykem. Nezastavila. S veselým třeskotem přišel ford o dva reflektory a kapota nabyla vzhledu plastické mapy Skalistých hor.

Můj přítel vyšel. Ruce se mu poněkud třásly. Je to mladý člověk, neuvyklý ještě sebeovládání.

Ctihodná stařenka vystoupila a pravila se zářivým úsměvem:

– Ó, to je mi nesmírně líto.

– To je v pořádku, odvětil přítel.

– Ať mi pošlou z dílny účet, pravila usmívající se stařenka.

– Děkuji, odvětil můj přítel. Pak jsme nasedli a odjeli.

Franklinův most ve Filadelfii

Ocelové nebe, veliká hnědá řeka Delaware.

Most jako železný ptakoještěr. Parabolická křídla zavěšeného potrubí, vzdušná žebra, asfaltová kůže šestiproudového úběžníku vozovky.

Nekonečné dunění automobilových stád. Nebe, řeka a most.

Vítr a motory.

Nová příroda. Obávám se, že se mi líbí.

Carmel, Kalifornie: Zde žil Robinson Jeffers

Ano, z oněch hor sestupovala pastýřka na své pouti k  dubnu a  zde někde bojoval Hungerfield se smrtí. A tady pod útesy se ve zpěněném šíleném moři koupala nahá Tamar. A cypřiše tápaly v bílém písku jako přízraky.

Ano, lesy šumí a  voní eukalypty. A  nachové květy jsou obtíženy večerem a nad černou skálou stojí první hvězda.

Ano. Ale nahoře po nebi právě přelétá jeden z Explorerů jako utržená planeta a ty poskakuješ po asfaltové silnici od kraje ke kraji, jak uhýbáš před buicky a chevrolety; a hledaje poezii člověka a démonů, nacházíš luxusní přízemní vily bobtnající zelenavou fosforescencí televizních obrazovek, hledaje pustinu, nacházíš motely a prodejny realit, jakož i banky a restaurace, hledaje na výspě kamenný dům Robinsona Jefferse, nacházíš jen vilu mezi vilami v bukovém houští, kamennou věž s veselým skučením rádia a příjemného hocha, který vyrábí dusivý dým z hromady loňského listí; a hledaje aspoň jeden čtvereční metr, kde by byl jen tak les nebo jen tak kámen, zjišťuješ, že všechno lze, jen právě toto ne, každý kámen a každý strom jsou zakoupeny a soukromé a střeženy trvalým a neodvratným pohybem osmiválců, které tě pozorují udivenýma přimhouřenýma očima, neboť nepamatují, že by tu byl kdy kdo hledal cokoli, třeba poezii nebo lásku nebo smrt, pěšky.

Jeden a půl dne jsem se pokoušel uniknout z Carmelu, z bludné sítě dálnic a vil a obchodních domů Holman’s a Wells Fargo Banks a Hide-A-Way-Inn. Marně. Z civilizace není úniku. Jeffers byl mrtev dva měsíce. Někdy měsíc znamená desítiletí.

Odjel jsem autobusem do Monterey.

Seděl jsem v prázdné čekárně a pozoroval nahnědlou banánovou mušku lezoucí po láhvi po pepsikole.

– Viď, moucho, řekl jsem jí. Lezla dál a její oči zářily zlatě.

Table of Contents

I. Co vidí letadlo

II. Pěším zakázáno