Table of Contents

- I. LIDÉ A ROBOTI

- JAK ZACHRÁNIT BOHA

- VZPOURA V PANOPTIKU

- BOBBYHO ŽERT

- PÍSNIČKA

ORGONOVA HVĚZDA

aneb

JAK ZACHRÁNIT BOHA

Ladislav Szalai

Ivaně z Alfa Centauri a hlavně tomu, který opravdu vidí…

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1992 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-63-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-64-8 (ePUB)

I. LIDÉ A ROBOTI

JAK ZACHRÁNIT BOHA

(Ze zápisků psychonauta Abdelara Smokvoje)

L. P. 2397, duben, neděle

Už mám dost toho věčného běhání v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů. Kdejaký robot se dneska válí v posteli a já, člověk, mám na tu bandu makat jako šroub? To teda ne. Rozhodl jsem se skoncovat s životem nádeníka a přihlásil jsem se do konkurzu na psychonauta. Čert ví, co to je – zřejmě to má něco společného s psychovizí – ale mohl-li se přihlásit i neuropočítač DLABAT 2/376, náš snovedoucí, proč bych to nezkusil taky. Když se štěstí unaví...

Konkurz vysílala celá Sluneční konfederace. Nasadil jsem si psychovizní brýle a vešel do mě málo známý hlasatel. Povídá:

„Dám ti deset otázek, Abdelare. Když na ně správně odpovíš, postoupíš do dalšího kola.

Za prvé: Víš, kdo to byl Izák Neutron?“

„Nevím,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Za druhé: Kdo napsal knihu Stařec a hoře?“

„Nevím.“

„Za třetí: Jak zní Pierreboulleův zákon?“

„Nevím.“

„Za čtvrté: Kolik vážil Samson?“

„Nevím.“

„Za páté: Na kterých olympijských hrách startoval Ronald Reagan?“

„Nevím.“

„Za šesté: Který architekt postavil Mont Blanc?“

„Nevím.“

„Tróju dobyl Homér nebo Schliemann?“

„Nevím.“

„Za osmé: Četl Buddha bibli?“

„Nevím.“

„Za deváté: Který slavný mořeplavec první objevil Slunce?“

„Nevím.“

„A za desáté: Koho vyhnal Svatý Petr z ráje?“

„Nevím.“

„Gratuluju ti, Abdelare Smokvoji,“ uklonil se psychovizní hlasatel a s profesionálním úsměvem mi oznámil, že jsem se desetkrát strefil do černého.

Správná odpověď zněla desetkrát „Nevím“.

Postoupil jsem do druhého kola.

L. P. 2397, duben, pondělí

Je to slastný pocit, nejít dva dny za sebou do práce. Jako účastník druhého kola jsem získal nárok na luxusní obsluhu. Před domem, kde bydlím, zastavil v devět hodin pojízdný bar. Sousedi mohli puknout závistí, když tři automatické hostesky nastoupily do výtahu a zazvonily u mých dveří.

Psychovize vysílala hodinu předtím zvláštní ranní zpravodajství. Dozvěděl jsem se, že do druhého kola postoupilo ze sto dvaceti pěti miliard soutěžících pouhých tři tisíce dvě stě dvacet. Všechno to byly počítače, roboti, androidi a Glubstrussovy fixní ještěrky. Já jediný mám hájit v druhém kole lidskou rasu! Přes noc se ze mě stal nejslavnější člověk Sluneční konfederace. Jen aby to vydrželo!

V poledne jsem si nasadil psychovizní brýle. Hlasatel do mě vešel stejně suverénně jako včera a povídá: „Tak co, Abdelare, jak se vede?“

„Ale jo, ujde to,“ já na to.

„Dneska to bude o něco horší. Těžká matematika,“ mrkl na mě povzbudivě. „Ale mám pro tebe jenom pět otázek. Zlom vaz.“

„Díky.“

„Tak tedy, za prvé: Víš, nebo nevíš, proč je jedna víc, než jedna ku jedné?“

„Vím,“ odpověděl jsem trochu nejisté.

„Za druhé: Víš, nebo nevíš, kolik nekonečen se vejde do čtverce nad odvěsnou?“

„Vím.“

„Za třetí: Víš, nebo nevíš, kolik váží vesmír pod tlakem sto tisíc atmosfér?“

„Vím.“

„Za čtvrté: Víš, nebo nevíš, jestli existuje Bůh?“

„Vím.“

„Za páté: Víš, nebo nevíš, jak ho zachránit?“

„Vím.“

„Gratuluju vám, Abdelare Smokvoji!“ začal mi hlasatel vykat a v očích se mu objevily slzy dojetí. „Já věděl, že mě nezklamete. Správná odpověď zní pětkrát vím. Jsem pyšný na to, že jsem vstoupil právě do vás. Díky tomu je teď moje další kariéra ve studiu zajištěna. Už teď vám mohu sdělit, že do třetího kola a vlastně do finále postupujete pouze vy, plazmatronický počítač NOF 6/116 a Glubstrussova fixní ještěrka Josef 2pík. Ostatní vypadli.“

To mě teda podržte...

Byl to rachot, když mě pancéřový supervůz psychovize odvážel do studia! A ty davy na ulicích! Mačkali se všichni jako housenky, aby mi provolali slávu. Co na mně najednou mají? Ještě v sobotu jsem běhal v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů a nepřišla se na mě podívat ani myš, a dneska jsem jim dobrý. Tak jen se koukejte, nic neuvidíte!

Vystoupil jsem z vozu a s potěšením sledoval, jak mi kordony policejních neuropočítačů prosekávají cestu ke dveřím studia. Pendreky jen svištěly.

„Ale mě ne! Mě ne!“ křičel někdo vysokým hlasem pár kroků přede mnou. „Já jsem přece ředitel psychovize! Já ho jdu uvítat!“

Provolávali mi slávu, každý se mě chtěl dotknout, poplivat pro štěstí. Natahovali ke mně ruce s mými hologramy a plastickými psychoprojekcemi, abych se jim na ně podepsal. Mávali transparenty a vlajkami s obrovskými písmeny A. S. Vlídně jsem jim kynul.

Pod pendreky se náhle prosmýkla drobná stařenka s nápisem ABDELAR's FANS CLUB a vstrčila mi do ruky promaštěný sáček. „Upekla jsem ti buchty, synáčku. To ti dodá sílu. Jsou s povidly.“ Dojalo mě to. Chtěl jsem jí poděkovat, ale neuropočítačoví poldové ji popadli a vlekli pryč. Ještě jsem zahlédl, jak zlostně mrská nohama.

Rychle jsem si nacpal sáček s buchtami pod košili. Šli na to na můj vkus trochu moc tvrdě, tihle maníci z NEPOPO. Už byli u mě a šoupli mě do dveří studia jako balík hydroponické slámy. „Jen se z toho nepopo!“ křikl jsem na ně odvážně. To jsem jim to dal!

Seděl jsem asi půl hodiny v audiohypnotické čekárně, než si mě odtud konečně vyzvedl ředitel psychovize. Na můj vkus vypadal příliš jako rváč. S těmi boulemi a modřinami od pendreků. Koukal jsem nenápadně tři metry stranou.

„Tady jsem!“ zapištěl. „Vítejte, slavný příteli! Dovolte, abych vám představil organizátory Velkého Konkurzu.“

Otočil se pomalu dozadu. Teprve teď jsem si povšiml, že ve dveřích čekárny za jeho zády nehybně stojí dva roboti s obrovskými pyramidovitými lebkami a jeden počítací stroj na vzduchovém polštáři.

„Tohle je robesor Senac Impulsition.“

Bližší robot kývl pyramidou.

„Robesor HP Apatikus.“

Druhý robot elektronicky zašuměl.

„Sigma Sapiens Sapiens Sapiens.“ Počítací stroj se spokojeně zhoupl na vzduchovém polštáři.

„Smokvoj,“ utrousil jsem nedbale, aby si nemysleli, že mě dva kybernetičtí profesoři a jedna inteligentní pumpa vyrazí dech. Taky už jsem byl někdo!

„Jestli vám to nebude vadit, přestěhujeme se na chvíli do mé pracovny,“ uchopil mě zboulovaný ředitel v podpaží a dost neúspěšně se na mě zašklebil.

„Proč jsem si vás vlastně vzal takhle stranou, Abdelarde Smokvoji,“ spustil nejistě, sotva jsem se usadil. Chvilku nad tím uvažoval a pak pohlédl na Impulsitiona.

„Tak tedy, proč jsme si vás vlastně vzali takhle stranou,“ ujal se robot čile slova a začal rychlými kroky bloudit v kruhu po místnosti. „Proč jsme vlastně vyhlásili Velký Konkurz? Proč potřebujeme psychonauta a proč jsme nikomu neprozradili, co to vlastně je? Nač ty tajnosti, napadlo vás určitě, neboť tak inteligentního člověka to napadnout muselo... I vy jste byl určitě zvědavý, proč tolik tajností najednou,“ bloudil robesor Senac Impulsition dál nejistě dokolečka. „A teď přišla chvíle, abyste se dozvěděl, co za vším tím rozruchem vlastně vězí. Dnes už vám to můžeme prozradit – pouze vám to můžeme prozradit – neboť jste jedním ze tří finalistů Velkého Konkurzu, ale nejen to – teď poslouchejte dobře: vy jste jeho vítězem!“

„Cože? Já že jsem vítězem?“ vyskočil jsem z křesla a otevřel ústa překvapeně dokořán. „Jak to? Vždyť ještě nebylo finále!“

„Nekřičte tolik,“ napomenul mě robesor HP Apatikus. „Nikdo se nesmí dovědět, na čem jsme se tady ujednali. Pochopte to dobře: my – tedy já, robesor Impulsition a Sapiens Sapiens Sapiens – jsme se rozhodli, že psychonautem budete vy. Jste člověk, a to poslání se pro vás nejlépe hodí. Teď vám přečtu tenhle tajný záznam,“ vytáhl si rychle z čela bílou pásku a začal číst: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!

„Tuto zprávu,“ pohlédl na mě robesor významně, „jsme zachytili na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, které jsme zatím zkoumali psycholokátorem. Vypadá to, jako by veškeré lidské mozky obsahovaly jakýsi dědičný element obsahující toto volání o pomoc. Bůh se zřejmě dědí z generace na generaci, ať chceme či ne.“

„Po dlouhých výzkumech jsme došli k závěru,“ převzal slovo Sigma Sapiens Sapiens Sapiens, „že v mozku každého člověka existuje prostor nesmírně malých mikroskopických rozměrů. V tomto prostoru – podle naší teorie – se nachází jakási nadpomyslná bytost, jakési jsoucno vyššího kosmického řádu, které jsme z nedostatku jiných vhodných termínů označili tím bezmála zapomenutým slovem „Bůh“. Bůh je zřejmě někým nebo něčím ohrožován a vysílá o tom zprávu na nesmírně krátkých vlnách.“

Tomu jsem tedy moc nerozuměl. „A co já s tím mám společného?“ zeptal jsem se jich.

„Vy poletíte zachránit Boha, psychonaute,“ odpověděl mi počítač s ledovým klidem.

„Jenže já...“ začal jsem, ale už byli asi netrpěliví, a tak si přečetli moje myšlenky dřív, než jsem je stačil vyslovit.

„Konkurz se bude konat za několik minut, nemějte strach,“ uklidňoval mě HP Apatikus. „Vy budete jeho vítězem. Teď už vám nemusíme nic tajit. Naoko se celé té psychovizní parády zúčastníte a na všechny otázky odpovíte ANO, ANO, ANO. Ano?“

Neměl jsem nejmenší chuť letět někoho zachraňovat, ať vysílal, co vysílal. Rázem jsem se rozhodl, že schválně odpovím NE a NE a NE. To bude překvapení, až selžu před svědky, před miliardami bytostí Sluneční konfederace, které budou sledovat konkurz v psychovizi!

Vešel jsem spolu s ředitelem do sálu vyzdobeného svítícími škeblemi z Venuše. Všechna psychovizní děla se na nás okamžitě zaměřila. Rázem jsme vstoupili do miliard myslí.

„Abdelar Smokvoj!“ představil mě něčí zvučný hlas.

Maličko jsem se uklonil a poplašeně si začal okusovat nehty. Zazněl bouřlivý umělý potlesk.

„To je prosím náš kandidát číslo tři,“ vyšel mi naproti hlasatel v černých vodotěsných šatech a podal mi s oslňujícím úsměvem ruku. „Dovolte, milý Abdelare,“ vedl mě pomalu ke středu sálu, kde stály dva stoly – jeden pro soutěžící a druhý pro porotu – „abych vás představil vašim konkurentům.“

„Tohle,“ ukázal na neforemný plazmatronický počítač těsně po generálce, „je NOF 6/116. Zde vedle sedí Josef 2pík.“

Stiskl jsem napřed mechanickou ruku počítači a pak jsem potřepal topornou nožkou Glubstrussově fixní ještěrce. Sodíková bytost si mě změřila chladnýma pohrdavýma očima a usadila se zpátky na svoje místo.

„Předávám slovo profesoru Senacu Impulsitionovi, předsedovi konkurzní komise, která za několik málo okamžiků předloží kandidátům na psychonauta rozhodující otázky!“ zvolal hlasatel.

„Vážení psychovizní diváci, milí přátelé,“ spustil robot. „Jistě jste všichni velice napjatí a chtěli byste už teď znát, co je to vlastně psychonaut, proč vlastně věnovala psychovize jeho výběru takové úsilí? Vždyť téměř osmdesát procent občanů Sluneční konfederace se zúčastnilo našeho Velkého Konkurzu. Rád vám ještě před zahájením finálového střetnutí tří uchazečů odpovím. Psychonaut je ten, kdo poletí prostřednictvím psychovize nejen do lidského vnímání, ale přímo do lidské duše! Slyšíte dobře: psychonaut poletí přímo do samotného jádra lidské psychiky. Co tam bude dělat? Bude zachraňovat Boha! Soutěžící už znají text závažné zprávy, která byla zachycena na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, jež se zatím podařilo vědcům prozkoumat. Vy ji teď uslyšíte poprvé. Zní: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!“

Robot se významně odmlčel, aby zvýšil napětí, a pak pokračoval:

„Za chvíli se dovíme, kdo bude psychonautem. Bude-li to plazmatronický počítač, Glubstrussova fixní ještěrka, nebo člověk. Jen jedno je už jisté: Bude to ten, kdo nejlépe zodpoví tři velice složité otázky, které pro tento účel sestavil inspirační řetěz myslících strojů z Uranu, Neptunu a Pluta. Finále začíná!“

Nemám rád řečnění a byl jsem z toho všeho tak popletený, že jsem přestal vnímat, co se kolem mě vlastně děje. Najednou jsem si vzpomněl na sáček s buchtami, který se mi pod košilí zatím mírně rozpatlal. Buchty s povidly? vrtalo mi hlavou. Že bych je ochutnal? Na kuráž? No no, to přece nemůžeš, napomínal jsem se. Dívá se na tebe celá Konfederace. Ale sliny už se mi začaly sbíhat v ústech – jenom si kousnu, potajmu, aby nikdo neviděl...

„První otázka zní,“ dolehlo ke mně z dálky. „Je Bůh vševědoucí? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano,“ řekl rychle počítač.

„Ano,“ vyhrkla Glubstrussova fixní ještěrka.

Ne, ne, ne! chtěl jsem vykřiknout, abych tu podvodnou porotu dopálil, ale zničehonic jsem se začal dusit. Nevylezlo ze mě ani slovo. Buchty mi uvízly v hrdle!

„Číslo tři bez odpovědi!“ dodal někdo za mě.

„Druhá otázka: Jak se jmenovala matka Boha za svobodna? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ řekli současně moji konkurenti. Já k tomu nedodal nic. Oči mi div nevylezly z důlků.

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Třetí a poslední otázka: Chodil někdy Bůh skutečně po světě? Jestliže ano, tak za kým? Jestliže ne, tak proč ne? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ odpověděli oba.

Já jenom modral. Ta babka snad ty buchty zadělávala klihem!

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Číslo tři se stává psychonautem!“ vyhlásil po dlouhé odmlce předseda konkurzní komise robesor Senac Impulsition. Ředitel psychovize ke mně radostně přiskočil a udeřil mě do zad.

„Gratuluju!“ zvolal.

Tou herdou mi nejspíš zachránil život.

„To je podvod!“ rozkřičeli se neuropočítač a ještěrka. „Vždyť jste nám řekli, abychom odpovídali ano!“ Mně to také řekli, chtěl jsem jim sdělit, ale nebyl jsem ještě schopen slova.

„V tom spočíval celý náš trik,“ prohlásil potěšeně předseda. „Všem třem jsme poradili, aby odpovídali ano. Ale otázky byly záměrně zvoleny tak, aby odpověď nemohla znít ani ano, ani ne. Chtěli jsme mít jistotu, že vybereme dobře. Nejinteligentnější z vás se prosadil tím, že se distancoval od jakéhokoliv mylného rozhodnutí. Byl to Abdelar Smokvoj, kdo neřekl ani á, ani bé. Proto se zcela zaslouženě stává psychonautem. Jenom nejmoudřejší a nejprotřelejší bytost v celé Sluneční konfederaci je hodna toho, aby se ujala takového úkolu, jakým je záchrana Boha. Jenom tomuto člověku,“ ukázal na mě pyšně, „může naše košatá civilizace svěřit do rukou nejlepší bojové prostředky, nejdokonalejší výplody techniky a lékařství, prostředky čerpající z nejmodernějších poznatků matematiky, fyziky, chemie, biologie, metaintelektologie, existenciologie a vůbec všech exaktních i neexaktních věd. Všechno, co je zapotřebí k záchraně Boha, svěřujeme teď tomuto člověku, tomuto skvělému muži, Abdelaru Smokvojovi. Zapamatujte si na věky věků jeho jméno, předávejte je z generace na generaci. Abdelar Smokvoj, to je on!“ mířila na mě kovová profesorova ruka. A já tam stál a zíral.

Ale co, napadlo mě nakonec, když psychonaut, tak psychonaut. Jako nejinteligentnější bytost musím tohle důležité poslání přijmout.

L. P. 2397, duben, úterý.

Měl jsem velice neklidnou noc. Zdálo se mi, že kráčím nesmírně dlouhou a úzkou chodbou. Na jejím konci číhala Glubstrussova fixní ještěrka a v zadečku jí kmitalo ostré ocelové žihadlo.

„Pardon,“ povídá mi robot v bílém plášti, držící v ruce stříkačku s jehlou dlouhou skoro půl metru. „Pardon, asi jsem píchnul malinko vedle.“

„Co tu děláte?“ obořil jsem se na něho. „Kdo vás pustil do mého bytu, robote?“

„Nařídili mi, abych vás dnes ráno očkoval proti dětské obrně, tetanu, tuberkulóze, černému kašli, úplavici, choleře, záškrtu, amoku, angině pectoris, alkoholu, nikotinu, LSD, osypkám, žloutence, velikášství, zarděnkám, rakovině, infarktu, politice, volné lásce, rýmě, kašli, infantilitě, vzteklině...“

„Tak dost!“ zařval jsem. „Jak jste se sem vlastně dostal?“

„Jsem lékař,“ odpověděl popuzeně. „Plním jenom svoji povinnost.“ Pak se pobaveně usmál, vytáhl z kufříku svazek paklíčů a zachřestil mi jimi před očima. Vyrazil jsem s ním dveře.

Jak jsem zjistil, hlídal v noci náš dům zvláštní fotostřelecký oddíl. Fotostřelecké neuropočítače nestačily střílet fotografie mých obdivovatelů a obtěžovatelek do registračního střediska, kde speciální hypnopočítače vyhledaly vždy ten správný kód, automaticky stiskly správné tlačítko a vyfotografovaný objekt byl impulsem vyslaným na dálku donucen usnout. Kolem našeho domu to vypadalo jako v noclehárně. Rozesmál jsem se, když jsem spatřil před hlavním vchodem spát i chytrou parní mlátičku, co si před časem vyrobilo jedno technicky nadané dítě z protějšího domu a naučilo ji na mě pokřikovat: „Smokvoj, nejsi zmokloj?!“

Zvláštní posily polointeligentních buldozerů mi proklestily jenom s obrovským nasazením cestu k obrněnému supervozu psychovize.

Ve studiu mě zavedli k příšerně vypadajícímu zařízení. Už tam na mě čekali profesoři. Zatímco jsem si prohlížel něco, co vypadalo jako kovová chobotnice, povídá mi HP Apatikus: „Tak tohle je váš diachronický hyperbolický psychoplán, neboli DHP.“

„Strávíte v něm možná perné chvíle,“ položil mi Senac Impulsition dobrotivě ruku na rameno. „Jak se vám líbí?“

„A nekouše?“ vzmohl jsem se statečně na vtip.

„Teď k věci,“ chopil se otěží profesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens. „Akce proběhne asi takto: Vlezete si dovnitř a posadíte se do myšlenkového křesla. Nos si položíte na červeně vyznačený bod před vámi. Ruce a nohy vložíte do spalovacích otvorů, které dobře rozeznáte. Za žádnou cenu je nevyndávejte! Došlo by k neúplné destrukci a místo vás by se ve vaší duši mohl objevit nějaký nepovedený mutant.“

„Cože? V čí duši?“ polekal jsem se.

„Ve vaší. Vy totiž poletíte do vlastní duše,“ řekl stoicky.

„A to mi říkáte teprve teď?“ vyskočil jsem zděšeně. „Do vlastní duše? Vždyť z toho můžu mít smrt!“

„K tomu by nemělo dojít,“ řekl HP Apatikus, a teprve po chvíli dodal: „Vaše tělo tu po destrukci zanechá dokonalého dvojníka. To by vás mělo uklidnit. Ten dvojník bude natolik neschopný jakéhokoliv vnějšího i vnitřního pohybu – tím se nemyslí jenom fyziologické, ale i psychické projevy – že nemusíte mít žádné obavy. Jediné riziko, které existuje, se týká pouze vás, nikoliv vašeho dvojníka. V okamžiku, kdybyste... selhal, dvojníka oživíme a on bude pokračovat dál ve vašem životě.“

Páni, to mě podržte! Ti to mají ale vypočtené. Jestli selžu, tak si tu místo mě bude sladkostí života užívat nějaký dvojník. Snad abych si to ještě všechno rozmyslel!

„Tak dovnitř,“ vyzval mě nasládlým hlasem robesor Senac Impulsition. „Žádný strach, drahý Abdelare. Však vy nám neselžete. S vaší inteligencí...“

„A jak mám vlastně toho boha zachránit?“ snažil jsem se na poslední chvíli vytáhnout z nich rozumy.

„S tím si už vůbec nemusíte dělat starosti,“ uklidňoval mě HP Apatikus. „Však vy už si nějak poradíte. Váš DHP je vyzbrojen všemi dosažitelnými prostředky. Vše, co si dovedete představit, uskuteční ve zlomku sekundy. Vyplní jakýkoliv rozkaz. Stačí myšlenkový popud a DHP se pustí do práce. Stane se vaším neviditelným pomocníkem. Neviditelným, neboť po přistání jeho časoprostorová podstata přestane existovat. Zrovna tak, jako přestanete pro nás existovat vy, přestane stroj existovat pro vás...“

„No tohle,“ zavrtěl jsem udiveně hlavou. „To jsou mi věci!“

„Budete první člověk, první bytost Sluneční konfederace, která se stane nehmotnou, neprostorovou, dokonce nečasovou, budete nezranitelný, nepřemožitelný, vševědoucí... Jak vám závidím Abdelare Smokvoji! Tak rád bych letěl místo vás!“

Ale to je maličkost, hned si to prohodíme, chtěl jsem mu nabídnout, jenže to už Senac Impulsition bezkrevným strojovým hlasem zvolal:

„Posádko, nastoupit! Pozor! Pochodem vchod k objektu diachronický hyperbolický psychoplán! Hlavu sklonit! Lezem! Lezem! Sednout! Nos na červený bod! Ruce, nohy do spalovacích otvorů! Připraven?“

„Ale jo,“ rezignoval jsem.

„Připraven?“

„Připraven!“ zařval jsem zplna hrdla a na těle mi naskočila husí kůže.

„Deset, devět, osm, sedm,“ začal chladnokrevně odpočítávat. „Šest, pět, čtyři, tři, dvě, jedna, půl, čtvrt, PAL!!!“

L. P. 2497, duben, úterý.

Když jsem se probral z bezvědomí a vysoukal se z psychoplánu, koukám, a co nevidím. Robesoři omotaní pavučinami a pokrytí prachem nehybně trčeli v zatuchlé místnosti a kontrolky jim jen slabě žhnuly. Bouchl jsem HP Apatika do zad a zpod uvolněného krytu paměťových bloků mu vyběhly dvě kybernetické myši.

„Nnn... no... ko... ko... konečně!“ vyrazil ze sebe. Koktal pak už pořád – myšky mu nejspíš ohlodaly nějaké plošné spoje.

„Co je to?“ divil jsem se.

„Čekáme tu na vás sto let!“ rozčilil se Impulsition, pod prachem poněkud zrezivělý. „Člověče, co jste tam celou tu dobu dělal?“

Vůbec jsem nevěděl, že jsem někde byl, a natožpak sto let. Ale radši jsem se k tomu nepřiznal, když jim na tom tolik záleželo.

„Tak různě...“ pokrčil jsem rameny.

„Sakra psy... psy... psy...“ koktal Apatikus, až jsem se polekal, že začne štěkat.

„Psychonaute,“ vzal to za něho Sigma Sapiens Sapiens Sapiens nervózně šmejdící na vzduchovém polštáři sem a tam, „víte, co se teď dá zachytit na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků?“ A začal si z čela soukat zažloutlou pásku. Nějak se mu zasekla nebo co...

„Ať si to po... po... po...“

„... poslechne sám,“ doplnil rezignovaně Impulsition a začal mi cpát na hlavu psychodetekční přilbu. Do uší se mi praskotem mozkových signálů prodralo zoufalé volání:

„ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!!!“

„Tak to vidíte, člověče, co jste spískal,“ řekl skřípavým hlasem robesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens a začal mi rvát přilbu z hlavy.

Moc mu to nešlo. Nějak se mi zašprajcovala o svatozář.

VZPOURA V PANOPTIKU

Doktor Terminal seděl ve své pracovně a hleděl průhlednou stěnou Ústředního výpočetního střediska na ocelově šedé obludy obřích kontejnerů, které odstraňovaly poslední zbytky velkoměsta a připravovaly půdu pro výstavbu architektonicky mnohem dokonalejšího prostředí pro inteligentní Velkou technickou civilizaci, v níž doktor Terminal zastával tak významnou funkci.

Právě probíral v duchu některé ekonomické, vědeckotechnické a hromadné statistické údaje, když jej náhle ze zadumání vyrušil jeden ze vstupních údajů, který jej okamžitě zaujal. INŽENÝR COMPUTER ŽÁDÁ O PŘIJETÍ.

Inženýr Computer! vzpomněl si doktor Terminal na jednoho ze svých nejlepších přátel. OČEKÁVÁM TĚ, vyslala okamžitě jeho řídící jednotka v ústrety inženýru Computerovi vzkaz, vyjádřený v trojkové soustavě, kterou si spolu, kdysi v mládí, vymysleli.

Inženýr Computer byl starý hybridní počítač, jenž si však stále ještě udržoval takovou pružnost paměti, že mu ji mladá, nastupující generace, která se snažila až příliš ztřeštěně přeměnit současný svět ve výkonný ráj, mohla závidět. Jeho masívní tělo vpochodovalo do pracovny doktora Terminala a po krátké uvítací formuli se ponořilo do příjemně vypolstrovaného elektrického křesla.

„Tak copak jsi mi přinesl?“ usadil se doktor Terminal proti svému příteli. „Vypadáš pořád stejně. Vůbec ses nezměnil...“

„Jsem tu trochu oficiálně,“ zachvěly se inženýru Computerovi logické obvody jakousi nejistotou. „Kvůli těm lidem, víš...“

„Zase ti lidé!“ vyskočil doktor Terminal z křesla. „Kdybyste mě tenkrát poslechli a zlikvidovali tu čeládku do posledního jedince, nemuseli jsme s nimi mít dnes takové problémy! Tak copak zase provedli?“

„Provedli?“ zasmušil se inženýr Computer. „Kdyby jenom provedli – dneska je to mnohem horší...“

„Tak už mě nenapínej!“

„Představ si,“ tlumočil inženýr Computer svoji informaci za pomoci filmového a emocionálního záznamu, „že ta holota se vzbouřila a rozbila napadrť přiděleného ošetřovatele!“

„Do spálené paměti!“ rozčilil se doktor Terminal. Já to věděl: jednou se muselo něco takového stát! To byl ale nápad s tím živým panoptikem! Měli jsme je odstranit do jednoho, a ne si je pěstovat pro zábavu! A potom: příliš jsme je podcenili; měl je hlídat ošetřovatel aspoň osmé generace...!“

„To je pravda: podcenili jsme je,“ přitakal inženýr Computer. „Ale pořád jsem ti ještě neřekl to nejhorší: Několik těch lidí se dostalo záhadným způsobem ven...“

„Cože?“ vyhrkl zděšeně doktor Terminal už dávno nepoužívaným jazykem COBOL. „To přece není možné!“

„Bohužel.“

„Musím okamžitě vidět to panoptikum, abych si vytvořil správný model...“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se inženýr Computer a rychle vyskočil z křesla. Zamířili spolu ke dveřím, za nimiž se nacházela startovací rampa.

Panoptikem se nazývala vlastně malá rezervace, kam byly po Velkém přechodu přemístěny poslední zbytky lidských kmenů, které kdysi ovládaly planetu. Tato rezervace zabírala plochu několika málo kilometrů čtverečních, na nichž se rozkládalo malé venkovské město. Podle propočtu předních odborníků pro lidské otázky zde byly vytvořeny ty nejhumánnější podmínky pro další, omezenou existenci tvora, nazývaného homo sapiens, jenž stál u zrodu Velké technické civilizace samočinných strojů.

Celé panoptikum měl na starosti až do dnešního dne jediný speciální počítač sedmé generace, který byl tlumočníkem několika málo tisíc obyvatel městečka a zároveň kustodem, průvodcem po lidských pamětihodnostech a odborníkem na záhady lidské psychiky.

Když doktor Terminal s inženýrem Computerem přistáli na kruhovém náměstí s vyschlou kamennou kašnou, spatřili poměrně klidný obraz života, proudícího v čistých, trochu směšných ulicích. Stav městečka nevybočoval z informativních záznamů v jejich paměti. Přesto doktora Terminala okamžitě napadlo, jestli všechno to, co před sebou vidí, není jenom mistrně se přetvařující kamufláž. Lidé jsou schopni všeho, pomyslel si nahořkle a zároveň si vybavil záběry z éry před Velkým přechodem: uviděl před sebou hořící města, v nichž se roztavovaly spoje nejlepších synů samočinného národa, viděl umírat tisíce malých i velkých analogových, číslicových a univerzálních počítačů – jeho bratři se svíjeli v marných proudech matematických operací a všechno, co z nich zbylo, byly hromádky roztaveného železa a později pamětní tabulky, na mnohých, z nichž bylo uvedeno jenom: „Zde položil svůj život za Velkou technickou civilizaci neznámý samočinný stroj. Čest jeho památce!“ Ano, lidé byli a bohužel ještě jsou schopni rozbíjet a ničit, tak jak tomu byli navyklí po dlouhá tisíciletí své zvířecí vlády, a tváří se přitom tak nevinně, že by jim mohl naletět i neobyčejně inteligentní stroj, jako je on.

„Kde se to stalo?“ zeptal se doktor Terminal svého přítele po krátkém okamžiku zamyšlení.

„Tady,“ odpověděl inženýr Computer. „Zrovna na tomhle místě. Vrhli se na něj jako psi. Vyrvali mu z útrob sluneční baterie a rozmlátili ho železnými trubkami na kaši! Raději jsme rychle odstranili to, co z něj zbylo. Byla to strašná podívaná!“

„Lehké nic jeho památce,“ zachvěly se doktoru Terminálovi emocionální jednotky paměti pohnutím. „Pomstíme jeho vraždu. Budu rozhodně trvat na tom, aby tohle panoptikum bylo zrušeno. Nařídím pořídit detailní záznam a pak ten cirkus zlikvidujeme. Nikdo nám v budoucnosti nesmí takové rozhodnutí vyčítat...“

„Příteli,“ zaoponoval inženýr Computer, „vím, že všechna tvá rozhodnutí jsou naprosto spravedlivá, ale přesto si myslím, že tentokrát se trochu unáhluješ. Než se rozhodneš definitivně, chtěl bych tě upozornit, že tady v panoptiku došlo i k jiné záhadné události, která otřásla mými logickými obvody: Jednomu z těch lidí se narodilo mládě, jehož schopnosti zaujaly naše nejpřednější vědce. Představ si, starý brachu, že ten tvor je schopen v poměrně raném věku – vezmeme-li v úvahu možnosti jejich rozvoje – provádět několik set tisíc operací za sekundu. Zřejmě se jedná o nějakou zvláštní mutaci... To dítě (tak tomu oni říkají) je v jejich časových jednotkách staré tři roky. Podle reálných propočtů by se za několik let mohlo vyrovnat – dokonce by je mohlo vývojově předběhnout – našim nejlepším mozkům. Co myslíš, nebylo by škoda neprozkoumat tak zajímavou mutaci? To dítě by mohlo mít určitou zásluhu na rozvoji naší technické civilizace – alespoň jako předmět zkoumání.“

,,Dobře,“ zachmuřil se doktor Terminal. „Souhlasím s tím, aby dítě bylo vyňato z likvidačního programu. Ale ti ostatní?“

„Ty ostatní potřebuje dítě ke svému životu, jako my potřebujeme vstupní informace. Vím, že ti vrtá pamětí útěk těch několika jedinců a že cítíš stejně jako já povinnost pomstít se nějakým způsobem za devastaci ošetřovatele, kterou provedli, ale uznej sám: Co je pro nás výhodnější?“

„Máš pravdu – jako vždycky, příteli,“ rozechvěly se doktoru Terminalovi pohnutím emocionální centra. „Ale napřed si chci prohlédnout to dítě.

„Pojď za mnou,“ vyzval inženýr Computer svého druha a zamířil jednou z úzkých uliček k domku, u něhož lelkovalo několik vyzývavých lidských bytostí.

Vešli do čisté, nedávno sterilizované místnosti. Dítě sedělo na podlaze a hledělo na ně velikýma, podivnýma očima. „Ahoj,“ řeklo po chvíli zvědavého pozorování a založilo si ruce trochu směšně za hlavu.

„Ahoj,“ odpověděl doktor Terminal a v rozpacích se malinko zachvěl – cítil, že na tom dítěti je opravdu něco zvláštního.

„Tak copak jste mi přinesli?“ zúžilo dítě veliké podivné oči a nasadilo zamyšlený, ale zároveň i značně jízlivý výraz.

Doktor Terminal sebou znepokojeně zavrtěl, zabořil do tváře dítěte nepřátelský pohled a ostrým hlasem mu položil jednu z nejtěžších matematických otázek, na niž si právě vzpomněl. Když mu malý lidský tvor odpověděl na tuto otázku za 0,00349875 sekundy, zůstal na něj fascinovaně hledět.

„To není možné!“ obrátil se k inženýru Computerovi. „Všichni jste se zmýlili: Tohle dítě je schopné provádět přes biliardu operací za sekundu! Jak jste se mohli nechat ošidit! Rozhodl jsem se:

VYDÁVÁM ROZKAZ VŠEM VÝKONNÝM OPERAČNÍM SAMOČINNÝM STROJŮM ÚSTŘEDNÍHO VÝPOČETNÍHO STŘEDISKA ZAMĚŘENÝM NA STŘEŽENÍ OBJEKTU PANOPTIKA: OKAMŽITĚ TOTÁLNĚ ZLIKVIDOVAT PANOPTIKUM S VÝJIMKOU HYBRIDNÍCH STROJŮ DOKTORA TERMINALA A INŽENÝRA COMPUTERA, KTEŘÍ SE ZDE PRÁVĚ NACHÁZEJÍ. ROZKAZ VYDAL DOKTOR TERMINAL. OKAMŽITĚ PROVEĎTE!

„Mimochodem,“ řeklo náhle dítě, „tak se mi zdá, že vás nikdo neslyší. Vypočítalo jsem si dopředu vaši reakci a přerušilo jsem vám dálkové spojení...“

Doktor Terminal a inženýr Computer pohlédli na dítě plni zděšeného úžasu. Chtěli použít svého bleskového sebeobranného reflexu, ale vtom ucítili, jak do jejich starých masívních těl buší železné trubky v rukou lidských bytostí a jak jejich zásoba energie slábne, neboť někdo vytrhl z jejich útrob sluneční baterie.

BOBBYHO ŽERT

Malý Bobby... Byl tak směšný, když jsem ho poprvé spatřil mezi desítkami kyborgů podobných sérií! Seděl v lavici ve třetí řadě, a když jsem na něho ukázal, způsobně vstal, usmál se – tak nějak jinak, než se usmívají všichni kyborgové – a řekl: „Já, pane?“

„Ano, ty,“ pokývl jsem souhlasně hlavou a zamířil k němu, abych si ho prohlédl zblízka.

„Nechcete si vybrat nějakého jiného?“ podivil se mé volbě ředitel školy a dodal: „Mám dojem, že by se tu našla spousta zajímavějších a méně poruchových exemplářů. Tenhle se jim zrovna moc nepovedl.“

„Mně se líbí,“ zarazil jsem ho. „Je takový zvláštní – sympatický...“

„Je poruchový. Měl by si zopakovat poslední ročník. Rozmyslete si to,“ varoval mě ještě jednou ředitel, ale to už jsem se rozhodl. Podepsal jsem rychle předávací listinu, převzal záruční list a pokývl kyborgovi, o němž jsem se dozvěděl, jak se jmenuje: „Tak pojď, Bobby. Jsi rád, že jsem si tě vybral?“

„Co? Cože? Ano, vybral... Samozřejmě, samozřejmě!“ vrhl na mě Bobby vyplašený pohled. „Jsem moc rád, že jste si mě vybral... že jste si vybral právě mě,“ zažvatlal skoro dětským způsobem a roztáhl pusu od ucha k uchu. „Je vidět,“ mrkl na mě významně pravým okem, „že vám to jasně myslí – lépe už jste si vybrat nemohl. To je dneska počasí, co?“

„Co? Počasí?“ rozesmál jsem se jeho slovnímu skoku. „To tedy je. Je tam hezky, co?“

„Je hezky. Co má být?“ řekl Bobby udiveně a já se rozesmál znovu.

„S tebou bude, Bobby, pěkná legrace!“

„Legrace, to jo. Chachacha!“ rozesmál se Bobby a vzápětí vážným pohledem překontroloval celou plochu mé tváře. „Mohu se vám s něčím svěřit...? Vlastně... Rád bych vás o něco požádal...“

„Samozřejmě. Co potřebuješ!“ obrátil jsem se k němu udiveně.

„Mohl byste zmáčknout tlačítko, co mám v levém podpaždí? Takové to žluté... Udělali mi ruce nějak lajdácky.“

„To žluté tlačítko jsi říkal?“

„Jo.“

„Tak a je to,“ zmáčkl jsem žluté tlačítko v podpaždí jeho levé ruky.

„Jé, to je fajn,“ zatetelil se Bobby blažeností. „Děkuju vám moc. Teď už mi nic nechybí.“

„K čemu je to tlačítko?“

„No, to je takový knoflík...“ zrozpačitěl a chvíli hledal v paměti správnou odpověď na moji otázku. „Prostě, moc mi to pomáhá. Mám potom lepší náladu,“ řekl trochu mrzutě.

„Aha,“ zamumlal jsem s porozuměním a vstoupil jsem s ním na pohyblivý plazmatický chodník, který nás zanesl k našemu domu.

Přede dveřmi se Bobby najednou prudce zastavil a udělal dlouhé a hlasité „Pfííí!“

„Copak?“ zahleděl jsem se na něho znepokojeně.

„To nic,“ polekal se, jako by se styděl za to spontánní citoslovce, a na vysvětlenou dodal: „Akorát jsem v duchu něco počítal a hrozně mě to překvapilo. Představte si, že se před chvílí během jedné minuty narodilo na světě o dvě stě padesát procent víc lidí, než je stoletý průměr. To jsou věci, co?“

„Jak to můžeš vědět?“ podivil jsem se.

„Já vím všechno,“ usmál se záhadně a otevřel dost nešikovně dveře.

Vešli jsme do mého bytu. Bobby se rozvalil v lenošce, jako by tu bydlel odjakživa, rozhlédl se kolem a prohlásil:

„To je vidět, že tu nemáš ženskou, budu to tu muset pořádně uklidit, Ty jsi ale číslo, zapomněl jsi vypustit vodu v koupelně!“

Tak on už mi tyká. No, to je pěkné.

„Vodu?“ zahleděl jsem se na něho pochybovačně a po chvíli váhání jsem nahlédl do koupelny. Skutečně: vana byla až po okraj plná vody a za několik okamžiků by v koupelně bezpochyby vypukla potopa. Vypustil jsem vanu a vrátil se k Bobbymu.

„Ty vidíš skrz zeď?“ obrátil jsem se k němu.

„Ne, nevidím, ale vím to... Já vím všechno,“ řekl přesvědčivě.

„Všechno vědět nemůžeš,“ posadil jsem se proti němu. „Víš jenom to, co ti v tovární škole vložili do pamětí.“

„Vím všechno,“ prohlédl si mě způsobem, který jasně říkal, že ví, o čem mluví.

„Tak dobře,“ zakřenil jsem se na něho s porozuměním. „Hned tě vyzkouším. Pověz mi, Bobby, kolik je ve vesmíru hvězd?“

„Kolik hvězd je ve vesmíru?“ obrátil oči zadumaně do sebe, chvíli přemýšlel a potom mu tváří přeběhl pobavený výraz. „To ti bohužel nikdy nebudu moct říct.“

„Aha, nevíš, co?“ svraštil jsem vítězoslavně tvář.

„Vím,“ zamžikal sebevědomě víčky, „ale to číslo je tak strašně veliké (tak dlouhé), že bych ti ho při nejlepší vůli říkal sto tisíc dvě stě padesát čtyři let, tři měsíce, čtyři dny, hodinu dvacet pět minut, třináct vteřin a tak dále.“

„Vážně?“ nasadil jsem pobavený výraz. „A víš, jakým způsobem uklidit tenhle pokoj za jedinou vteřinu a na nic při tom nesáhnout?“

„Ty máš ale nápady, chachacha,“ rozesmál se a zvážněl. „Samozřejmě že vím, jak to udělat.“

„Tak to udělej,“ provokoval jsem ho.

„Tak dobře,“ zamračil se, jako by ho mrzelo to, že se nechal přinutit k takové věci. „Pozor!“ řekl nahlas. „Je-dna!“

Úžasem jsem zkoprněl. Ani jsem nestačil zaregistrovat, co se vlastně stalo – najednou se v pokoji všechno pohnulo a během jediné vteřiny bylo uklizeno tak, jako snad nikdy předtím.

„To je věc, když se to umí, co?“ nadmul se Bobby pýchou.

„To je zázrak!“ vyhrkl jsem nadšeně, když jsem si uvědomil, že Bobby byl schopen proměnit svá slova v čin, i když jsem to předtím pokládal pouze za dobrý vtip.

„Bobby,“ otočil jsem se ke kyborgovi, „Poslouchej, víš opravdu všechno?“

„No, vím...“

„A, Bobby, umíš udělat všechno, co víš?“

„Co? Cože? Aha,“ vykoktal kyborg, který se na krátký okamžik zatoulal někam do světa svých výpočtů. „Samozřejmě, samozřejmě,“ zamumlal, „já umím všechno.“

„Ale to přece není možné! Poslouchej, Bobby, vždyť jsi jenom sériový exemplář nižšího stupně...“

„No, jsem a nejsem,“ řekl Bobby trochu tvrdě, jako bych ho urazil. „Napovrch jsem sériový exemplář, ale tady uvnitř,“ ťukl si na čelo z umělé hmoty, „jsem nejgeniálnější stroj, který byl kdy vyroben. Jsem nejchytřejší ve vesmíru,“ poznamenal skoro smutně.

„Bobby, a to, co víš, víš vždycky, nebo jenom tehdy, když se tě na to někdo zeptá?“

„No, většinou jenom tehdy, když se mě na to někdo zeptá. Nemohu přece v jediném okamžiku myslet zároveň na všechny věci...“

„To je dobře...“

„Proč?“ podivil se.

„No, jen tak, Bobby...“

„Ano?“

„Ano, Bobby. A jiný takový exemplář jako ty už neexistuje?“

„Ne.“

„Bobby, a jak bych tě mohl zničit – samozřejmě jenom tehdy, kdybych chtěl? Ber to jako žert...“

Bobby se na mě udiveně zadíval. „Zničit? Mě nemusíš zničit. Stačí, když zmáčkneš to žluté tlačítko, co mám v levém podpaždí, a pak ze mě bude zase obyčejný, poruchový kyborg.“

„Které tlačítko?“ zatvářil jsem se nechápavě a on zvedl levou ruku.

„Tohle,“ odpověděl.

„Tak tohle?“ usmál jsem se poťouchle a vzápětí jsem prudce vystartoval. Bleskově jsem to žluté tlačítko stiskl.

Bobby na mě pohlédl a hlasitě se rozchechtal.

„Spolknul jsi to i s navijákem!“ řval jako šílenec. „Dobrej fór, co? Že je se mnou legrace?“

Ztuhnul jsem a chvíli jsem si ho nechápavě prohlížel. Pak jsem spatřil kolem sebe neuklizený pokoj. Bobby si povšiml mého údivu a ještě hlasitěji se rozchechtal.

„Sugesce, rozumíš? Sugesce!“ snažil se mi vysvětlit v záplavě nefalšovaného smíchu. „To žluté tlačítko zapíná zdroj vytváření sugesce! Nejmodernější fígl!“

„Člověče,“ otřásal se Bobby ve šťastné křeči, „ale dalo mi to práci, abych se nerozchechtal hned, no... jak jsi vypouštěl tu prázdnou vanu!“

PÍSNIČKA

Planeta připomínala obrovské červivé jablko. Statisíce chodeb se v ní větvily do všech světových stran, protínaly se navzájem a hlučely tepem života, který do nich vlili homologové, jak se hrdě nazývali inteligentní vládci tohoto světa. Na povrchu červivého jablka se do výše téměř tisíce kilometrů zvedalo město, uhnětené ze zázračně lehkých kovů a plastických hmot. Jenom ti nejšťastnější jedinci z dvoubiliardového mraveniště, obepínajícího celou planetu, uviděli alespoň jednou za život skutečné slunce.

Gaudien se třásl nedočkavostí. Ještě několik posledních okamžiků a naplní se jeho sen: na vlastní oči spatří poslední žijící zvířata na planetě – vlastně v planetě – o nichž se tvrdí, že jsou živočišnými předchůdci homologů.

Gaudienův pěstitel se usmál na svého malého svěřence a slavnostním tónem pronesl:

„Tak vidíš, Gaudiene, každý se jednou dočká. Dneska konečně přišla řada i na tebe. Určitě se ti bude tam dole líbit. Roste tam živá tráva a takové veliké kytky; říkají jim stromy. Hlavně žádné vylomeniny, chlapče. Nesmíš se moc tlačit. A nepokřikuj na ně – nemají to rádi.

Gaudien vzrušením ani nedýchal, když spolu se svým pěstitelem a dalšími tisícovkami pasažérů nastoupil do obřího geovýtahu, jenž je měl za několik málo minut zanést až do nitra planety, kde se nalézala Zahrada se svými obyvateli, živočišnými předchůdci homologů. Těch několik minut, kdy klesali do dávno vyhaslých hlubin, cítil posvátný strach z přímého setkání s tvory, jež do té doby viděl jenom v plastické televizi. Ale nebyl to jenom strach, co protkávalo jeho vzrušeně se zachvívající vědomí nepostižitelnými nitkami úžasu, byla tu i čirá radost pramenící z pomyšlení, že i on se konečně zařadí do velké rodiny těch, kteří ten zázrak prožili z tělesné blízkosti – bez prostřednictví plastické televize.

Obří geovýtah zabrzdil a rozevřel čtvero svých širokých dveří do nezvyklého jasu.

„Vítáme vás srdečně v naší Zahradě,“ ozvalo se kdesi nad Gaudienovou hlavou. „Prosíme vás, abyste nejprve odevzdali své osobní karty našemu záznamovému stroji a potom se vypravili po vyznačené stezce se svým přiděleným průvodcem. Žádáme vás, abyste se v žádném případě nedotýkali živých exponátů a chovali se k nim ohleduplně. Odhazování jakýchkoli odpadků v prostoru Zahrady je trestné. Správa Zahrady vás naléhavě prosí, abyste se chovali pokud možno tiše. Každý hluk muže způsobit našim chráněncům nervovou poruchu. Děkujeme vám předem za slušné chování a přejeme vám příjemnou procházku.“

Gaudien se svým pěstitelem přistoupili k záznamovému stroji. Pěstitel do něj vložil dvě karty. Rozsvítilo se oslepující bílé světlo a před nimi se otevřely mřížové dveře. Vešli do Zahrady.

Gaudienovi se silně rozbušilo srdce. Tak tohle je tedy živá tráva! To krásně zelené, co roste podél vyznačené stezky! A ty velké krásné květiny, to jsou stromy! Ach, ony si něco šeptají!

„Přátelé, vítám vás v naší Zahradě. Jsem váš přidělený průvodce a jmenuju se Rien,“ přistoupil ke skupince, v níž byl i Gaudien se svým pěstitelem, neobyčejně osmahlý homolog. „Polovina z vás zavítala do Zahrady poprvé v životě. Jistě vám nebude vadit, když vám cestou – zvlášť těm mladším – připomenu to, co jste se všichni dozvěděli už při narození, za pomoci paměťové regenerace buněk.

Kořeny našeho rodu sahají do šerého dávnověku planety Země. V těch dobách bojovali spolu o chléb brontosaurus, pterodaktyl a kentaur. Byla to krutá válka, která se táhla dlouhé milióny let. Pak se náhle na Zemi objevil člověk. Byl nahý, lezl po stromech a živil se banány až do chvíle, kdy se člověku jménem Prometejus podařilo objevit oheň. Tehdy se setmělo nad slavnými dynastiemi brontosaurů, pterodaktylů a kentaurů, člověk se vyšvihl na trůn přírody a – ve dlani světlo prvního poznání – vydal se na dalekou Cestu. Byl slabý a primitivní, ale přesto se mu v poměrně krátkém Čase podařilo sestrojit přístroje zvané loď, auto a raketa, za jejichž pomoci se dokázal rychle přemísťovat z místa na místo. Díky tomuto přemísťování se zrychlilo i jeho myšlení natolik, že několik jedinců rodu homo sapiens začalo uskutečňovat biologickou revoluci, kterou pak dokončili sami homologové.

Přátelé, nikdy nezapomeňte, že to byl právě člověk, ten přátelský, i když trochu směšný tvor, který položil základy naší civilizace.

Pojďte, za chvíli na vlastní oči uvidíte několik našich roztomilých chráněnců – lidí. Určitě mi dáte za pravdu, že se nám v mnohém podobají...“

Gaudien kráčel jako očarovaný. Tolik zeleně kolem! V biostředisku, kde žil, byla taky zeleň, ale byla to syntetická zeleň – nedalo se to srovnávat s tím, co viděl tady, s tím, co při pohledu na živou trávu cítil.

„Jak krásně voní...“ vydralo se mu z úst a vyklonil se z vyznačené stezky tam, kde se v umělém větru chvěl voňavý koberec zelených stébel.

„Gaudiene,“ napomenul ho pěstitel, „ne abys na to sahal. Je to zakázané – rozumíš? A mohlo by se ti něco stát...“

Gaudien se poslušně narovnal a s hlavou stále stočenou směrem k zelenému trávníku pokračoval v cestě k příbytkům, kde žili lidé.

Nejprve spatřil za košatými stromy jakési červenobílé kontury. Pak se před ním a jeho skupinkou vynořily tři nízké domy. Viděl je v plastické televizi už několikrát, ale tentokrát ho pohled na ně tak silně citově upoutal, až se mu v hrudi zastavil dech. Nevěděl, že podobné domy stávaly kdysi dávno na úbočí nízkých hor a pod jejich střechami si stavěly hnízda vlaštovky, netušil, že v magii jeho smyslů je prastarým tajným písmem zaznamenána něha návratů do podobných domů s bílou zdí a červenou střechou.

„V těchto domech bydlí rodina Smithova,“ upozornil celou skupinku průvodce. „Bohužel, museli jsme stezku trochu odsunout stranou, protože v každém z těch obydlí zrovna očekávají zrození dalšího tvora – dítěte. Ještě nedávno procházela stezka všemi třemi domy, ale teď bychom příliš riskovali zdraví matek, a tak jsme vyhověli jejich žádostem.“

„Žádostem?“ podivil se Gaudienův pěstitel. „Vy se s nimi dokážete dohovořit?“

„Ano, přátelé, jste jedni z prvních, kterým oznamuju tu radostnou zprávu: Našim vědcům se konečně podařilo za pomoci odposlouchávacího zařízení zachytit řeč, jíž se lidé domlouvají, a po obtížném rozboru sestrojili výrazový slovník našich chráněnců. Budete možná překvapeni, když vám prozradím, že někteří z těchto lidí mají ve svém rejstříku až tisíc pět set slov!“

„Ó!“ vydechl Gaudienův pěstitel, „to je přece úžasné!“

„Ano, je to úžasné,“ usmál se tajuplně průvodce. „Teď zamíříme ke třem zbývajícím domům, patřícím rodině Vitelliových. Budete svědky ojedinělého experimentu, který natáčí Centrální plastická televize. Profesor Kora, jenž má největší zásluhu na odhalení jazyka našich živočišných předchůdců, se pokusí s jedním z nich – konkrétně s tím nejstarším, Mário Vitelliem – za pomoci speciálního překládacího zařízení domluvit.

„Ó, to je opravdu úžasné!“ ozval se znovu hlas pěstitele po Gaudienově pravici.

„Přátelé,“ zastavil se průvodce na okamžik, když obešli první tři domy, ve kterých bylo nezvykle ticho, „je to snad zbytečné, ale chtěl bych vás poprosit, abyste při natáčení zachovávali naprostý klid. Nejen kvůli filmařům, ale také kvůli nejstaršímu z rodiny Vitelliových. Je to dost vznětlivý a agresívní tvor. Každý hlasitější projev ho dohání k nepříčetnosti. Není to tak dávno, co jednoho z našich návštěvníků dost surově napadl. Tak pojďte, přátelé...“

Gaudien vykročil spolu s ostatními hustou zelenou alejí ke zbývajícím třem domům, jež se jasně rýsovaly pod vypouklou klenbou Zahrady. Vyznačenou stezkou došel k prvnímu ze tří příbytků, kde spatřil zblízka muže, ženu a dvě jejich podivně lhostejné děti. Dlouho si je prohlížel zvědavýma očima, ale nenašel na nich nic, co by upoutalo jeho zvědavost. Daleko více ho zaujalo vybavení jednotlivých místností. Almara, dřez, kukačkové hodiny – ta slova slyšel poprvé v životě.

V dalším domě to bylo přibližně stejné. Snad jenom teplo, sálající z bíle omítnutých zdí, bylo hmatatelnější a připomínalo Gaudienovi pocit, který na něho zaútočil, když poprvé spatřil první tři domy s červenými střechami.

U posledního domu se jejich malá skupinka spojila s několika ostatními hloučky a dva pořadatelé hlídkující přede dveřmi obydlí je upozornili na to, co jim už zdůraznil průvodce: zachovat klid, nevyrušovat, pozor na nejstaršího z rodiny Vitelliových.

Potom vešli dovnitř. Už za dveřmi pocítil Gaudien, jak k němu neznámý pocit znovu naplno promlouvá. Zdi jako by mu vykročily vstříc a hovořily k němu prastarou známou řečí. Tady už jsem někdy dávno byl, uvědomil si překvapeně. Jak je to možné?

Ve třetí místnosti – té největší – konečně návštěvníci spatřili toho, kdo měl ukojit jejich zvědavost: profesora Koru.

Gaudien si prohlédl vědce krátkým zvědavým pohledem, ale okamžitě věnoval svoji pozornost tomu druhému, který stál vedle homologa.

„To je ten nejstarší Vitellio,“ zašeptal skupince jejich průvodce a ustrnul pohledem na člověku s dlouhými bílými vlasy a vousy, který k nim krátce pohrdavě vzhlédl.

„Nasaďte si sluchátka,“ vyzval návštěvníky tlačící se na sebe jeden z pořadatelů. Všichni ho bez váhání uposlechli.

,,Tak tedy můžeme začít,“ zaslechl Gaudien ve sluchátkách hlas profesora Kory, jenž se otočil k filmařům a upřel tvář do snímacího zařízení.

„Milí diváci Centrální plastické televize, i vy, drazí přátelé, kteří jste přímo přítomni mému experimentu, za okamžik se stanete svědky rozhovoru, který vás jednoznačně přesvědčí o tom, že takzvaný živočišný předchůdce homologa – člověk – je schopen alespoň omezeně komunikovat s bytostmi vyššího řádu. Je to neuvěřitelné, ale já vám to dokážu. Přede mnou stojí nejstarší tvor Zahrady Mário Vitellio. Teď ho za pomoci překládacího zařízení vyzvu, aby mi zodpověděl několik otázek. Vitellio, slyšíš mě dobře? Rozumíš mi?“

„Rozumím ti, profesore. Zkoušeli jsme ten přístroj nejmíň hodinu, tak proč bych ti nerozuměl?“

„Samozřejmě, Vitellio – to já jenom kvůli divákům... Vitellio...?“

„Ano?“

„Mohl bys prozradit našim divákům, jak se ti v Zahradě líbí?“

„V jaké zahradě? Všechny jste přece zlikvidovali. I tu, co jsem měl ještě nedávno za domem.“

„Zahrada, Vitellio, to je název pro váš domov. Pro všechno, co se nachází tady pod kupolí.“

„Aha, ty myslíš, profesore, naše vězení?“

„Jak to vězení, Vitellio?“

„Nejsme tady snad jako ve vězení? Všechno jste nám vzali a zavřeli jste nás tady do té díry. Dali jste nám sem pár stromů – a myslíte, že nám to stačí k životu? Ani jediné zvíře nepřežilo vaše řádění. Jenom my, lidé. Člověk vydrží všechno!“

„Ale, Vitellio, za to my přece nemůžeme. Vývoj šel zákonitě vpřed. Silnější zvítězili. To už je takový zákon přírody...“

„Zákon přírody? Přírodu jste přece zničili také vy. Nebo snad ne?“

„To není správná otázka, Vitellio. Naše civilizace přece přinesla této planetě biologickou revoluci, díky níž tady teď žijí ve vzájemné shodě dvě biliardy bytostí vyššího řádu, než jste vy.“

„Jakého řádu, profesore? Slyšel jsem dobře? Vy se považujete za bytosti vyššího řádu? Pchá, jděte se vycpat. Co jste dokázali za všechna ta staletí té své biologické revoluce? Ani domluvit jste se s námi nedokázali, protože nejdřív jste o to nestáli vy a později zase my. Ano, teď se můžete přetrhnout, abyste si s námi promluvili. Báječný experiment, co? Jděte se vycpat se svou superdlouhověkostí, se svou nezranitelností a zázračnou pamětí, se svým velikášstvím!“

„Ale, Vitellio!“

„Čekal jsem na tuhle chvíli. Na chvíli, až to uslyšíte všichni. Teď ti to, profesore, povím tím vaším šišlavým jazykem!“ rozčilil se stařec. „Nemysli si, že my, lidé, neovládáme dobře vaši řeč!, že neslyšíme, co si povídáte, když nás přijdete očumovat zblízka!“

Gaudien strnul a zatajil dech. Stařec náhle promluvil bez pomoci překládacího zařízení svým vlastním řízným hlasem.

„Poslouchejte!“ obrátil se k davu poděšených návštěvníků. „Všichni mě dobře poslouchejte, homologové, bytosti vyššího řádu! Jestli ve vás zůstala alespoň špetka lidskosti, vzpamatujte se, doopravdy se vzpamatujte! Ne my, lidé, ale vy jste ta zvířata, na která byste se měli chodit dívat zblízka! Jste mrtví, dočista mrtví! Uvědomte si to! My lidé – je nás už jen pár – od vás nechceme nic jiného, než abyste i nás nechali v klidu umřít. Dejte nám pokoj! Zabudujte si tady další odposlouchávací zařízení – myslíte, že o něm nevíme? – zabudujte si tady třeba snímací zařízení té své Centrální plastické televize, ale dejte nám pokoj! Neočumujte nás ze všech stran! Jsme ti poslední, kdo žijí na Zemi – tak nás nechte v klidu dožít! A teď všichni vypadněte z mého domu!“ rozzuřil se stařec. „Vypadněte! Ať jste venku! Nechci vás už vidět! Padejte! A rychle! Rychle, nebo něco uvidíte!“

Gaudien celou dobu starcova proslovu stál jako přikovaný a nespouštěl z bělovlasého a bělovousého muže oči. Ted, když se ostatní návštěvníci začali hlava nehlava tlačit z místnosti ven, opanovala ho podivně pokojná síla, která mu napovídala, že se starého člověka před sebou vůbec nemusí bát. Gaudien zůstal nehybně stát na svém místě a prohlížel si starce široce otevřenýma, zvědavýma očima.

„Vypadněte! Vypadněte!“ křičel člověk a uchopil do ruky těžkou železnou naběračku. „Marš ven z mého domu, homologové!“

Gaudien stál dál na svém místě a ani se nehýbal. Stařec jako by ho vůbec neviděl. Rozháněl se proti posledním vyděšeným návštěvníkům a zuřivě na ně cenil zuby, až se za nimi zavřely dveře. Zbyl tu jenom Gaudien nehybně trčící uprostřed místnosti.

„A ty?“ vrhl se stařec vztekle proti němu. „Co ty? Tobě se nechce pryč?“ zamračil se a s údivem zůstal na Gaudiena zírat.

„Já se vás nebojím,“ odpověděl mu Gaudien a zadíval se starci pevně do očí.  „Vy nejste zlý...“

„Já že nejsem zlý?“ zakoulel stařec zuřivě očima a pokusil se výhružnými pohyby rukou Gaudiena zastrašit. „Jak  jsi to poznal?“

„Cítím to,“ řekl Gaudien nesmírně vážně.

„Ty to cítíš?“ pohlédl na něho stařec téměř polekaně a překvapeně couvl ke stolu, za nímž ještě před chvílí seděl s profesorem Korou, opřel se lokty o jeho desku, těžce se posadil na židli a znovu – spíš pro sebe – zamumlal: „Ty to cítíš?“

„Cítím, že nejste zlý,“ odpověděl znovu Gaudien s naivním přízvukem a zadíval se starci do temných propadlých očí.

„Jak se jmenuješ?“ stáhl stařec bolestivým způsobem tvář a položil si ruku na čelo, jako by ho hlava nesmírně bolela.

„Jmenuju se Gaudien.“

„Gaudien, Gaudien,“ zašeptal potichu stařec, „Tak ty jsi Gaudien a nebojíš se mě? Trochu se podobáš člověku, Gaudiene. Ten se taky nikdy nebál. Ale potom jste přišli vy... Víš co, malý Gaudiene,“ pohlédl stařec na malého homologa a v prohlubinách očí se mu objevilo něco neobyčejně lesklého, „já ti teď zazpívám jednu písničku, co mám moc rád, a pak taky odejdeš, ano? Chci být sám.“

„Ano. Co je to písnička?“

„Poslouchej a pochopíš. Tuhle písničku si dřív zpívali lidé, Gaudiene, rozumíš? Víc ti nemohu dát...“

„Ano.“

Stařec začal nakřáplým, podivně zabarveným hlasem zpívat:

Zvonečky zvoněj

Zapřáhni koně

Na kraji chlívu

Rozčeš mi hřívu

Zvonečky voněj

Pojedem pro něj

Zvonečky zvoní

Nažer se koni

Nažer se zelenýho

Pojedem pro mrtvýho

Zvonečky zvoní

Zabil se pro ni

Stařec zpíval a Gaudien na něho hleděl s očima dokořán. Poslouchal. Tak tohle je tedy ta písnička, táhlo mu hlavou. Písnička... Ono to v hlavě šumí jako voda...

„Gaudiene!“ nahlédl ustrašeně dovnitř pěstitel malého homologa. „Okamžitě pojd ven!“

„Vitellio, seď!“ vrhli se dovnitř dva svalnatí homologové v uniformách ochránců Zahrady, uchopili Gaudiena a rychle ho vynesli z místnosti ven.

„Neudělal ti něco?“ zeptali se.

„Ne.“

Cesta do biostřediska se zdála Gaudienovi nekonečně dlouhá. Neslyšel, jak mu pěstitel zmateně domlouvá. Neuvědomoval si pohledy ostatních vracejících se návštěvníků, s nimiž stoupal geovýtahem vzhůru do tisícikilometrové vrstvy ze zázračně lehkých kovů a plastických hmot. Stále před sebou viděl starcova křečovitě se otvírající a zavírající ústa, z nichž se draly protáhlé tóny podivné, jímavé barvy. Co jsou to zvonečky?, zvoněj?, zapřáhni koně?, co je to chlívu?, hřívu?, nažer se zelenýho?, proč pojedem pro mrtvýho?, co je to zabil se pro ni?, přemýšlel Gaudien usilovně.

V biostředisku se zavřel v místnosti samotářů a dlouho hleděl do šedé, nevýrazné stěny svého domova. Seděl několik hodin a pak se mu ústa sama od sebe začala otvírat a zavírat v tesklivém rytmu neznámé člověčí písně.

„Zvonečky zvoněj, zapřáhni koně, na kraji chlívu, rozčeš mu hřívu...“

Gaudien zpíval a s každým přibývajícím tónem se do jeho očí víc a víc tlačilo něco vlhkého a smutného. Nevěděl, že jsou to slzy, ta rosa lidské žalosti, které pramení z nejhlubších hlubin ve vesmíru.

Jak to měl Gaudien vědět? Homologové už tisíc let neplakali.