Table of Contents

- ÚVOD

- 1

- 2

- 3

VLÁDCE HURIKÁNŮ

Ladislav Szalai

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Ladislav Szalai

Copyright© 2007 Cover by J. P. Krásný

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-61-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-62-4 (ePUB)

ÚVOD

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

1

Stoneův až příliš živý zevnějšek charakterizovala zdatná svalnatá postava jako šitá pro vrcholného atleta a tvář ošlehaná sluncem a větrem mnoha planet, vyjadřující stálý neklid, ale zároveň i pekelně soustředěnou pozornost. Dlouhé hnědé vlnité vlasy, které si nechal na rozkaz svého nejvyššího velitele generála Khova výjimečně narůst – zřejmě kvůli další, zcela mimořádné misi, jak mu bylo naznačeno – mu splývaly po límci koženého kabátce, vhodného na první pohled nejspíše pro hlavního hrdinu nějakého barbarského středověkého filmu. Jeho oděv se dále skládal z kalhot ušitých z hrubého plátna a vysokých bot. Mark byl stejně jako na většině svých misí na „vyvíjející se planety“ ozbrojen oboustranným mečem a loveckým nožem. Nejdůležitější součástí zevnějšku tohoto agenta činné služby a specialisty SDPP, neboli Služby pro dohled nad primitivními planetami, v hodnosti kapitána, však byl ochranný pás vytvářející silové pole, které zásoboval energií účinný atomový mikrogenerátor.

Nyní bylo silové pole, které mohl díky pohyblivé kovové hvězdici na ochranném pásu ovládat přímými rozkazy své mysli, ztlumeno na minimum, aby neohrozilo další účastníky jeho testu na novém simulačním bojovém cvičišti jednotek SDPP, zvláště důstojníky Vesmírné policie, oddělené od něj velmi silným neprůstřelným sklem. Jejich šéfem byl admirál Neumann, který se už několikrát pokusil Marka Stonea přetáhnout k sobě, pod své vlastní velení.

Dnes tu však muži admirála Neumanna zřejmě nebyli kvůli tomu, aby mu nabídli pohodlnější a mnohem lépe placené místo, o něž nestál, protože byl až nestydatě bohatý. Něco se chystalo, vytušil Mark, a souviselo to určitě s nastávající misí. Přichází něco mimořádného, něco zřejmě velmi náročného.

Mark Stone, třicátník vyzařující rozhodnost a stálou rozvahu, se rozhlédl kolem sebe a jeho zrak na chvíli spokojeně spočinul na navýsost sympatické tváři jeho přítelkyně, miliardářky Elzy Swensonové, která dnes zcela nečekaně přišla na velmi náročný bojový test, jenž si kupodivu nevyžádal generál Khov, ale admirál Neumann. Proč, to zůstávalo Markovi tajemstvím. Politika a žabomyší války mezi Vesmírnou policií a SDPP, které toho byly zřejmě příčinou, pro něj zůstávaly tajemstvím.

Vedle Elzy Swensonové seděl Ray, zdatný, vysoký android v černé uniformě, s umělou kůží několikrát dokonalejší, než je lidská, a spoustou jiných umělých součástek – jeho společník na mnoha cestách na barbarské planety.

Android, ale většinou spolehlivější nežli člověk, jak po řadě zkušeností usoudil Mark. Sotva na sebe pohlédli, Ray mu díky zabudovanému psychickému amplifikátoru telepaticky vyslal vzkaz:

„Připrav se. Dnes to bude náročné. Něco se chystá.“

Mark Stone získal schopnost vnímat telepatické zprávy díky jistému rostlinnému společenstvu na jedné z planet, kde se kdysi pohyboval. Teď ho Rayova „slova“ trochu znejistila, ale během zlomku vteřiny se mu podařilo, díky předcházejícímu dlouhodobému náročnému výcviku, svoji mysl zklidnit. Něco se zřejmě opravdu chystá, ale on je tu přece od toho, aby byl na jakýkoliv nekalý výpad připraven.

Cvičiště sestrojili význační znalci bojových sportů jako jakýsi mírně rozlehlý simulátor opravdového bojového pole. Mark bude muset za chvíli předvést všechno, co se při tréninku i na předcházejících misích na méně rozvinuté planety naučil.

Pohlédl před sebe. Jeho úkolem bylo zdolat přesně tři sta metrů překážek. Pouhých tři sta metrů ho dělilo od cíle, kam se musí bezpodmínečně dostat, a to s co nejmenším počtem trestných bodů. Nejhorší na všem bylo, že od něj jako od opravdového profesionála všichni očekávali skoro nemožné. A tím nemožným byl nový rekord. Zatím držel rekord jeden z příslušníků soupeřivé Vesmírné policie, která toto cvičiště také začala okamžitě využívat, i když, jak bylo řečeno, patřilo oficiálně jednotkám SDPP. Mark byl zřejmě jediný, kdo mohl tohoto příslušníka, jehož jméno bylo utajeno, ohrozit, nebo ještě lépe překonat.

Konečně zazněl povel ke startu. Mark se bleskově přehoupl přes závoru dělící ho od bojového cvičiště a pokusil se získat alespoň pár metrů. V tom mu však zabránilo několik ostrých kovových hvězdic, vržených mu přímo do tváře. Částečně se jim stačil bleskurychle vyhnout a zbývající hvězdice stihnul včas srazit lokty svého kabátce, které byly nenápadně vyztuženy kovoplastem.

V příštím okamžiku proti němu vystartovali, jenom pro podobnou chvíli speciálně vytrénovaní, tři androidi najednou. Předvedli sérii pokusů o úder, ano, vlastně jen pokusů, protože Mark jim více nedovolil. Zmizel jim ve vzduchu dva a půl metru nad zemí, kde se obrátil o tisíc osmdesát stupňů, a vzápětí je napadl nejprve obloukovými kopy, půlměsícovými kopy a potom hranou dlaně pravé ruky, když si předtím přehodil meč do levé, v níž držel dýku. Někdy je holá ruka účinnější, než ten nejostřejší meč, napadlo ho nikoli poprvé.

Vzápětí zasvištělo vzduchem několik dobře mířených šípů, které stačil buď zachytit, či odrazit. Jeho reakce byly, jako vždy, smrtonosně rychlé a účinné. Bylo o něm známo, že nejen dosahuje reflexní rychlosti nejnovější série androidů, ale že ji často zcela jednoduše překonává. Jeho bojové umění bylo naprosto originální a čerpalo ze stovek známých i téměř neznámých bojových sportů. Nedalo se jednoduše označit jako například hunga gungfu, aikido, tai-či, jihoamerická capoeira aché, či jinak, vzdáleně se snad dalo srovnávat jen s musadem, které také obsahovalo prvky vybrané ze stovek dalších bojových sportů. Kromě toho byl vynikajícím znalcem šermu a jízdy na koni.

Mark se těžce dral k cíli a po cestě překonával další a další nástrahy: náhle vystřelené sítě, nečekaná propadliště, laviny z umělého kamení a hlavně další androidy, ozbrojené tyčemi, kopími, nunčaky, bumerangy, lasy, bolasy a jinými zbraněmi. Pokoušely se ho zastavit i různé specializované bojové automaty. Překonal ohňovou clonu a vysokou stěnu s ostrými hroty.

I když ho chránilo silové pole ochranného pásu, cítil díky jeho velmi slabé intenzitě značně živě všechny bolestivé zásahy, těžké údery a nárazy. Jeho tělo bude v cíli plné ošklivých modřin a možná i zlomenin. Naštěstí se jich bude moci v rychlohojivé sanitární jednotce během několika hodin zase zbavit.

Markovi zbývalo už jen několik posledních metrů do vytouženého cíle, když se stalo něco, s čím nepočítal a s čím zřejmě nepočítali ani přítomní důstojníci Vesmírné policie, důstojníci SDPP a ostatní. Nejprve zaslechl v mozku zřetelné Rayovo varování:

„Pozor!!!“

Těsně vedle Marka dopadl náhle granát.

Mark byl rychlejší než blesk. Uchopil granát ve chvíli, kdy se ztěží dotkl země, a odmrštil jej za zmíněnou vysokou stěnu s ostrými hroty. Exploze stěnu roztrhala na kusy, ale naštěstí nezranila Marka a ani se jí nepodařilo závažně narušit neprůstřelné sklo, které dělilo bojové simulační cvičiště od důstojníků Vesmírné policie a samozřejmě i důstojníků SDPP. A také od Elzy Swensonové a androida Raye.

Marka ihned napadlo, že granát tu nemá co dělat. Tohle do programu této bojové přípravy docela určitě nepatřilo. Tohle byl naprosto dokonalý důkaz pokusu o jeho tělesnou likvidaci. S touto myšlenkou a zároveň úlevným pocitem, že je ještě naživu, se kapitán Mark Stone vřítil do cíle.

Okamžitě k němu zamířilo nejméně deset postav, mezi nimiž poznal dva své nejbližší, Elzu a Raye.

Ještě než se ho chopily Elziny starostlivé ruce, stačil pohlédnout na digitální časoměrnou stěnu. Svítila na ní jasně slova NOVÝ REKORD!

Stihn si ve zlomku vteřiny uvědomit, že je absolutně nejlepší z celé Pozemské unie. Nejlepší činný agent z federace osmdesáti pěti planet!

Potom ucítil vřelý polibek a zaslechl hlas své přítelkyně Elzy Swensonové: „To jsem ráda, že se ti nic nestalo!“ A Ray ho nadšeně poplácal po rameni: „Gratuluju ti k rekordu. To jsi ale měl kliku.“

2

Mark právě opouštěl v doprovodu Raye a dvou agentů SDPP, kteří dostali za úkol ho ochraňovat, sanitární jednotku, úspěšně vyléčený ze všech zranění, která utržil na cvičišti, když zachytil pohledem dalšího agenta, který k němu spěšně kráčel po chodbě a tvářil se důležitě. Vzápětí se muž bleskově legitimoval a prokázal jako agent Johnson. Mark ho už několikrát předtím spatřil a zjistil si pro jistotu jeho jméno. Muž okamžitě spustil:

„Poslal mě za vámi generál Khov. Máte se k němu ihned dostavit. Je to rozkaz! A za druhé: byl jsem přidělen k vaší ochraně!“

„Jasně, rozumím.“

Před budovou na ně čekalo dopravní vozidlo, služební trans, ale Mark, Ray a dva agenti, kteří měli Marka dosud na starosti, po chvíli váhání nasedli do luxusního sportovního transu, v němž na ně čekala Elza Swensonová. Služební trans s třetím agentem se rozjel za nimi.

„Musím ke generálovi Khovovi,“ usmál se Mark na Elzu, když se posadil vedle ní.

„Proč?“

„Zřejmě už to přišlo. Čeká mě další mise. Cítím v kostech, že tentokrát to nebude nic jednoduchého.“

„To je mi líto. Myslela jsem, že s tebou večer ten rekord oslavím a budeme jen a jen spolu...“

„Zřejmě to budeme muset odložit.“

Luxusní trans se řítil se svou posádkou newyorskou aglomerací, která se během staletí roztáhla na stovky kilometrů. Netrvalo to dlouho a dorazil k cíli, k vysoké budově SDPP.

Elza Swensonová se s Markem rozloučila krátkým polibkem, nechala všechny vystoupit z vozidla a poté zmizela mezi ostatními transy.

Služební trans zůstal stát na parkovišti. Agenti spolu s Rayem se prokázali ve strážním prostoru svými průkazkami, dotkli se rukama čidla, které bleskově rozpoznalo jejich otisky prstů a hlavně DNA, jiná čidla zkontrolovala jejich oční rohovky s vloženými mikroskopickými čipy a poté vešli do budovy, kde nastoupili do rychlovýtahu, který je odnesl do nejvyššího patra, kde se kromě jiného nacházela kancelář generála Khova.

Nejprve se však Mark Stone a jeho doprovod ohlásili u videohlásiče, kterým je sledovala jeho sekretářka.

„Vstupte!“ vyzval je všechny její hlas a oni vešli do kanceláře, z níž se na ně usmívala skrze své malinko koňské zuby asi padesátiletá Peggy, brýlatá stará panna, s obličejem trochu připomínajícím mírně vysušenou veselou veverku.

„Á, pan Stone,“ zvedla se s hraným překvapením, ale s nehranou přátelskostí ve svém křesle, podala ruku svému oblíbenci a pokynula ostatním: „Vy zatím počkáte u mě.“

Všichni tři agenti i Ray se beze slova posadili do pohodlných křesel a přihlíželi, jak Mark Stone absolvuje podobnou prověrku jako při vstupu do budovy. Dostat se poslední dobou ke generálovi Khovovi bylo pro normálního smrtelníka prakticky nemožné.

Konečně se otevřely pevné, do té doby hermeticky uzavřené ochranné dveře kanceláře velitele SDPP a Mark před sebou spatřil generála Khova, více než dva metry vysokého muže vážícího hodně přes metrák, jehož hlavu zdobila holá lebka a šikmé oči, které zdědil po svých dávných mongolských předcích. Generálova tvář byla plná jizev, ale přes toto divoké vzezření se z jeho úst ozval kupodivu přátelský a až nečekaně mírný hlas.

„Vítám vás, Stone. Posaďte se prosím.“

„Díky.“

„Díval jsem se na holozáznam vašeho rekordu a hlavně jsem prozkoumal tu akci s tím nešťastným granátem. Ten speciální plastikový granát byl předtím, jak jsme zjistili, skrytý pod nepatrně tenkou vrstvou hlíny a byl na vás vržen k tomu zvláště upraveným granátometem. Všude v tom skleníku, myslím tím cvičiště, byly rozestavěny cizí mikrokamery, které už jsme odstranili. Někdo spustil podzemní granátomet dálkovým spínačem. Máme určitá podezření, ale zatím jsme pachatele neidentifikovali. Brzy se nám to určitě podaří...“

„Jsem tady jen kvůli tomu?“ usmál se Mark na generála se spikleneckou grimasou, kterou si mohl jako jeden z mála agentů dovolit, neboť patřil mezi Khovovy blízké přátele a před několika lety mu dokonce zachránil život.

„Tušíte správně: smyčka se zatáhla. Mám pro vás novou misi, a to ne ledajakou. Tohle je snad ta nejdůležitější cesta, na jakou vás pošlu. Když všechno dobře dopadne, stanete se možná zachráncem lidstva, Stone.“

„Zachráncem lidstva? Není to přehnané?“

„Možná ne. Nechci vás příliš napínat a tak to zestručním: Víme, že lidstvo není ve vesmíru samo. Kromě něj jsou tam i planety obývané dejme tomu rozvojovými druhy. Ať už lidskými rasami či jinými. Ale mimo těchto obyvatel kosmu jsou tu i ti, kteří se objevili teprve nedávno. Myslím tím dvě téměř ve všech směrech dokonalejší mimozemské rasy. Ony už dávno před námi začaly obsazovat rozsáhlá vesmírná teritoria. Vedou nad námi na body prakticky ve všech technických i netechnických parametrech, a to je, jak jste jistě pochopil, v případě Galeánců a Wontů pro lidstvo krajně nebezpečné. I když Wontové jako nejstarší mimozemská lidská rasa se zdají pro nás být mnohem méně nebezpeční než Galeánci, kteří jsou sice také lidé, ale značně vyvinutější a hlavně mnohem nesmlouvavější, než jsme my. Vynořili se prakticky odnikud teprve nedávno a už je jich všude plno. A jak se zdá, nemají nás vůbec rádi. Podle tajných zpráv připravují naši kolonizaci, včetně kolonizace našich osmdesáti pěti planet, ale co je ještě horší, jsou připraveni nás případně i likvidovat, když se budeme přehnaně bránit.“

„Netušil jsem, že je to tak špatné,“ zatvářil se Mark Stone pochmurně. „Měl jsem dojem, že s nimi vycházíme docela přátelsky. Alespoň tak to interpretují masmédia.“

„Víte, že nerad spolupracuji s Vesmírnou policií, ale tentokrát jsem se musel na to posadit s admirálem Neumannem a jeho lidmi – a nejen s nimi – a vymyslet plán, který vám za chvíli objasním. Rozhodli o tom vlastně i šéfové Galaktické služby.“

Generál Khov se vyzývavě odmlčel.

Mark Stone toho využil a zmateně se otázal: „A co já s tím mám společného? Víte, že mi ta jejich bláznivá politika naprosto neimponuje...“

„Plán je neúprosný. Tentokrát prostě nepoletíte na žádnou planetu osídlenou primitivními obyvateli, i když vlastně poletíte...“

„Teď vám vůbec nerozumím.“

„Poletíte na Galeu, planetu Galeánců!“

„Ti jsou ale přece vývojově nejméně šest set let před námi. Co bych tam proboha dělal?“

„Vy nepoletíte do současnosti, Stone, poletíte do jejich minulosti. Máme k dispozici stroj času zapůjčený Wonty, tedy těmi Wonty, kteří s námi sympatizují, a ten vás dopraví do středověku Galey. Ten stroj využívá ke své existenci neobyčejně vzácnou látku kynerit, kterou našli Wontové po výbuchu jedinečné takzvané Modré hvězdy. Je to látka silně radioaktivní, takže se stroj během určité doby doslova rozpadne. Jeho mimořádná existence je, opakuji, časově omezena, protože dojde k vyčerpání kyneritu. V daném časovém úseku dojde prostě k autodestrukci stroje. Proto musíte stihnout svoji misi a návrat do naší sluneční soustavy dříve, než se tak stane. Vaším úkolem bude kontrolovat dějiny Galey v daném období tak, aby u nich nedošlo k příliš násilnému vývoji, zaměřenému proti nám. Prostě chceme, aby se Galeánci stali v budoucnosti, tedy teď v současnosti, našimi přáteli! Samozřejmě, že je třeba postupovat co nejobezřetněji, jako při normální misi – žádné přehnaně násilné zásahy, všeho s notně omezenou mírou...“

Mark Stone ještě nikdy nebyl takhle překvapený. Stroj času. Cesta do minulosti. Neutahuje si z něj generál? – Zdá se, že ne...

„Co ode mě konkrétně chcete? To s tím strojem času myslíte vážně?“

„Ano. Přenese vás i s vaším speciálně upraveným astronefem do minulosti a bude jen na vás, jak si poradíte. Vlastně to nebude záležet jen na vás, ale i na lidech admirála Neumanna. Promiňte, ale musel jsem souhlasit s jejich mimořádnou účastí na tomto jedinečném experimentu. Tedy v zastoupení jejich člověka...“

Generál Khov se sklonil nad svým holofonem a přikázal komusi, kdo zřejmě doposud čekal ve vedlejší místnosti: „Přijďte hned ke mně!“

Mark Stone se cítil čím dál tím více rozčarovanější. Do čeho ho to generál chce namočit? Cesta do minulosti? Na planetu vyspělejší civilizace?! To je určitě přinejmenším trochu v rozporu se všemi řády Galaktické rady! Spolupráce s Neumannovým člověkem?

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila přísně se tvářící, přesto však velmi pohledná, až vysloveně krásná asi dvacetiletá dívka s dlouhými černými vlasy. Vypadala jako hotové ztělesnění pradávné Kleopatry.

„Seržantka Meghan Wilderová,“ zatvářila se dívka nanejvýš povýšeně.

„Velitel vaší skupiny,“ zdůraznil generál Khov skoro omluvně.

Mark se zatvářil navýsost překvapeně. Bude podléhat velení člověka od vesmírné policie, a to ještě ke všemu nižší hodnosti – to se mu vůbec nelíbilo.

Generál se zatvářil co nejfamiliárněji. „Vy si s sebou, Marku, můžete jako obvykle vzít Raye. Vás tři jsme vybrali, abyste změnili dějiny. Držím vám palce. Zítra start přesně ve dvanáct nula nula na uzavřeném astroportu X23. Sejdeme se tam už v jedenáct. Pošlu vám naproti služební trans s ozbrojeným doprovodem. Vy, Marku, budete mít k dispozici jako ochránce až do doby odletu všechny tři agenty, kteří sedí u Peggy. Jsem na vás hrdý. Brzy nashledanou.“

Mark Stone chtěl dodat, že žádné ochránce nepotřebuje, ale pak si to rozmyslel, vstal a rozloučil se nejprve s generálem a pak s trochu nehraným odporem i s krásnou příslušnicí Vesmírné policie.

Za dveřmi na něj čekal Ray, který prostřednictvím Marka a svých psychických zesilovačů všechno slyšel, o čemž neměl generál, ani nikdo jiný – samozřejmě kromě Marka – tušení.

„Geniální plán. Ale jako obvykle si to všechno vypijeme my dva,“ zažertoval Ray. „Změnit dějiny Galey a zachránit lidstvo je přece hračka! My to určitě dokážeme!“

3

Na nanejvýš přísně střeženém astroportu bylo opravdu živo. Mark si všiml, že se tu prakticky, kromě generála Khova a admirála Neumanna, nevyskytují žádní lidé. Když ovšem nepočítal ještě sebe a Wilderovou. Všude bylo plno androidů ozbrojených po zuby destrukčními puškami, termopaly a dezintegrátory. Snad kvůli naprostému utajení celé akce. Nad klenbou astroportu kroužilo několik bojových iontoplánů připravených odrazit případný útok.

Na startovací plošině stál čerstvě renovovaný astronef Neptun II a kolem něj se otáčela dvě lesklá kolesa připomínající něco jako parabolická zrcadla. V nich pulzovala tajemná látka kynerit, která měla namodralou barvu. Tak to je ten slavný stroj času, pomyslel si Mark Stone a znovu zvedl hlavu nahoru, odkud se ozýval hluk iontoplánů, které měly zabezpečit bezchybný start jejich astronefu do minulosti.

Ostraha tu byla na první pohled dokonalá, ale přesto to nakonec bylo k ničemu, jak po několika minutách své přítomnosti na astroportu zjistil Mark.

Všechno se odehrálo v nepatrně krátkém čase. Nejprve zaslechl ve svém mozku Rayův telepatický výkřik.

„Maxi!!!“

Bylo to domluvené heslo pro případ raketového či podobného útoku. Mark vší silou vůle nastavil – díky svému ochrannému pásu – silové pole na maximum. Bylo to poprvé, kdy to udělal, a proto vůbec nečekal, že ho to odmrští téměř o dvacet metrů a vrhne na ochrannou stěnu z mimořádně pevných slitin, která zabezpečovala astroport před nezvanými hosty a nečekanými útoky. Stěny se díky silovému poli nestačil ani dotknout a odrazil se zpátky bez vážnějšího zranění.

Snad ho nezachránilo ani tak toto maximálně zapojené silové pole, jak si uvědomil; jeho záchranu měl na svědomí Ray, který nečekaně rázně zakročil proti vodíkovému torpédu, které prorazilo pevné slitiny a řítilo se přímo na Marka. Ray jej včas svým paprskometem rozprášil na atomy.

Všichni lidé i androidi se vrhli k zemi a očekávali další útok. Ten však už nepřišel.

Mark si všiml, jak generál Khov křičí něco do své mikrovysílačky, stejně jako admirál Neumann opodál. Zřejmě vydávali rozkazy k posílení bezpečnosti astroportu. Mark si také všiml, že astronef na startovací plošině i s oběma chronometrickými „parabolickými zrcadly“ někam záhadně zmizel.

Plošina byla nepoškozená a on se mechanicky vydal směrem k ní, když ho překvapil zcela nečekaný jev. Tam, kde bylo dosud prázdno, náhle znovu stál jeho renovovaný Neptun II i s oběma obřími zrcadlovými deskami.

Generál Khov k Markovi přistoupil, přestal vysílat své rozkazy do prostoru, a řekl: „Palubní počítač automaticky spustil alarm. Váš Neptun prozřetelně unikl za pomoci automaticky aktivovaného chronopole do jiného času a teď se zase vrátil. Musíme všechno urychlit. Nastupte si, Stone!“

„Rozkaz!“ Mark se otočil směrem k Rayovi a ten beze slova zamířil k astronefu. Mladá zástupkyně Kosmické policie Wilderová vykročila za ním.

Astroport byl sice značně poničen útokem vodíkového torpéda, ale nic nebránilo tomu, aby celá akce pokračovala dál. Neptun II se svými novými přídavnými zařízeními a zrcadly stroje času odstartoval o čtvrt hodiny dříve, než bylo v plánu.

Skok do minulosti byl opravdu impozantní. Všechny tři členy posádky zalilo prudké bodavé světlo a pak se ozval nečekaný výbuch. S Neptunem II to začalo házet jako s bezbrannou kocábkou.

Ze zvukového zařízení astronefu se ozval Rayův značně nepřirozený hlas: „Došlo k časoprostorovým turbulencím, neodpoutávejte se prosím. Upevněte si na těle ještě pevněji magnetické pásy!“

Mark Stone pohlédl napravo k velitelskému křeslu a zkoprněl. Spatřil, jak se seržantka Vesmírné policie Meghan Wilderová zmítá v křečích a nemůže popadnout dech. Mark si odpoutal z těla magnetické pásy a zamířil k bedně s pohotovostním materiálem. Popaměti v ní zalovil a vytáhl kyslíkovou masku. S tou se vrhl k Wilderové a nasadil ji neprodleně na její tvář.

„Dýchejte hodně zhluboka!“ vykřikl a zachytil se velitelčina křesla, neboť mu hrozilo, že bude díky zcela nečekaným turbulencím vržen na stěnu astronefu, což by mělo za následek přinejmenším ošklivé zranění.

„Vraťte se na své místo!“ strhla si krásná Wilderová masku a vzápětí k němu obrátila rozhořčenou tvář.

Podivil se tomu a zvolal: „Vrátím se, až to bude nutné!“ Potom znovu otočil tvář ke zmítající se seržantce a spatřil, jak upadla do mdlob.

„Rozepni jí kombinézu,“ poradil mu Ray. „Chce to dýchání z úst do úst.“

Mark se právě se rozhodl, že opravdu uskuteční dýchání z úst do úst, když se Neptun II přestal divoce otřásat a turbulence ustaly.

Meghan Wilderová se probrala a vykřikla: „Žádné dýchání z úst do úst! Poradím si sama!“ A stáhla si z těla ochranné magnetické pásy, vstala a prudce zamířila k Rayovi. „Tady velím já!“ okřikla ho ze vzdálenosti jednoho metru. „Své rady si nech pro sebe!“

„Chtěl jsem vám jenom pomoct,“ zamumlal Ray uraženě.

„Aby vám to bylo oběma jasné, opakuji ještě jednou: tady velím já, kapitáne Stone,“ obrátila se Wilderová k Markovi. Upozorňuji vás, že budu dbát na přesné plnění služebních rozkazů. Doufám, že nechcete po návratu z této mise stát před kárnou komisí?“

„Ta je ale nafoukaná!“ dolehlo k Markovi neslyšně z míst, kde se v pilotním křesle nacházel Ray.

Mladá Kleopatra prudce otočila hlavu směrem k němu, jako by jeho telepatickou poznámku zaslechla, a vyštěkla:

„Pro tebe to, Rayi, platí taky. Po návratu nechám prohlédnout černou skříňku Neptunu II a zkontrolovat, jestli tahle ošklivá nehoda nebyla zaviněna tvým selháním.“

„To určitě nebyla,“ odpověděl jí Ray trochu pochmurným a posmutnělým hlasem. „Můžete se hned teď zeptat palubního počítače...“

Seržantka na něj pohlédla jako na cosi navýsost zbytečného a pronesla hlasem naznačujícím jasnou převahu: „Nikdo se tě na nic neptal. Plň si své úkoly a zbytečně se mnou nepolemizuj. Velitelkou mise jsem jen a jen já, tak prosím poslouchej jen a jen mé rozkazy a nic víc.“

„Je nafoukaná jak brontosauří vejce,“ komentoval její slova telepaticky Mark Stone a zahlédl, jak se Ray krátce pousmál. „Budeme s ní mít ještě plno potíží.“

„Teď se přesunu na sanitární jednotku,“ oznámila seržantka Markovi a Rayovi. „Nepochybujte o tom, že jsem v pořádku, ale pro jistotu se nechám

prohlédnout. Na hodinu předávám velení vám, kapitáne Stone. Jenom na hodinu, rozumíte?“

„Rozkaz!“ provokativně zvolal Mark Stone a zamířil k bedně s pohotovostním materiálem, kde s Rayem vylovili nosítka, na kterých se chystali seržantku odnést do sanitární jednotky.

„No dovolte!“ okřikla je Wilderová. „Vystačím si sama. Půjdu po svých. Nic mi není. Nechám se vyšetřit jen formálně. Jsem úplně zdravá... jsem v absolutním pořádku.“

Seržantka zmizela za dveřmi. Mezitím se na monitoru palubního počítače objevila cílová sluneční soustava s ústřední hvězdou spektrální třídy G2, tedy prakticky podobná našemu Slunci. Tato soustava se skládala ze dvanácti planet, z nichž Galea, čtvrtá nejbližší tomuto místnímu slunci, byla jedinou obyvatelnou. Měla jenom nepatrně menší hmotnost než Země. Doba oběhu vzhledem ke hvězdám činila 345 dnů. Galea se blížila trojnásobnému elipsoidu. Její součástí byla samozřejmě i hydrosféra – vodní obal pokrývající přibližně tři čtvrtiny povrchu – a dobře dýchatelná atmosféra. Na povrchu se nacházelo celkem devět menších kontinentů, z nichž Paneas, cíl jejich mise, byl nejobývanější. Od moře sem přicházely nejen silné bouře, ale často i mohutné hurikány. Čekal je „temný středověk“ planety, na níž se měl v budoucnosti zrodit vysoce inteligentní druh bytostí, jejichž domovem se v budoucnosti „stala“ značná část Galaxie.

Po krátkých přípravách a po dohodě se seržantkou Wilderovou, která prohlásila, že se cítí fyzicky a duševně výborně, nasedli všichni účastníci mise do sestupného modulu a zamířili směrem k planetě, tam, kde se nacházela divoká lesnatá příroda kontinentu Paneas, posetá místy skrytými „sídlišti“ prostých Galeánců a sem tam velkolepými stavbami jejich mocných pánů.