Table of Contents

- I.

- STROJ FANTAZIE

- STROJ FANTAZIE

- KULOVÝ BLESK

- LÁSKA NEBESKÁ

- DVOJČATA

STROJ FANTAZIE

Ladislav Szalai

Karlu Smolanovi

s nejhlubší úctou a obdivem

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1992 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-57-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-58-3 (ePUB)

Všechny hluboké věci jsou zpěvem.

(Carlyle)

I.

STROJ FANTAZIE

STROJ FANTAZIE

Dnes, na konci 29. století, kdy na Zemi už snad ani neexistuje „čistokrevný“ pozemšťan, si jenom stěží uvědomujeme, jakou revoluci znamenalo pro naše předky setkání s lidmi z jiných světů. Málokdo z mladých lidí se zabývá otázkou, zda jeho pradávným předkem byl člověk ze Země, Spilanely, Eitu či Lortosu. Lidské a pseudolidské rasy ze všech koutů vesmíru se za těch sedm století přátelských styků tak sblížily, že i některým počítacím strojům se zaměřením na historii dá práci vypátrat, kdo je kdo. My, obyvatelé Země, pokládáme tento stav za naprostou samozřejmost, avšak vždycky tomu tak nebylo; kdysi tu žili jenom samí „čistokrevní“ domorodci, i když se to zdá téměř neuvěřitelné.

V těch dávných, primitivních a ne úplně romantických dobách, jak si to mnohdy obmýšlíme, znamenalo spojení člověka ze Země s mimozemšťanem cosi úchvatného, dobrodružného, ale jistým způsobem i odpuzujícího. Zavedu vás teď až k prvnímu milníku nové epochy, do doby rozjasňujícího se temna a neuhasitelné žízně po poznání, bez níž bychom dnes nebyli tím, čím jsme. Na příkladu „bláznivého“ vynálezce Lakmuse Pinty z Loun se vám pokusím přiblížit prototyp první lidské bytosti z naší sluneční soustavy, která se zrodila díky spojení dvou hvězdných ras.

Dnes už se přesně neví, kde leželo město Louny. Odborníci (např. Kejda, Vaigh, Slepnikov) tvrdí, že tam, kde se rozkládá megapolis Praha. Jedno je jisté: 16. prosince 2175 přesně v 7.08.034 slunečního času zde přišel na svět hluchý chlapec s velkou hlavou, jemuž bylo později souzeno prožít krátký, ale tak naplněný život s přiléhavou přezdívkou Nový Edison.

Avšak vraťme se nejprve o nějaký ten rok zpět, abychom dobře pochopili okolnosti jeho zrození.

13. února 2087 odstartoval na dálnou mezihvězdnou plavbu kosmický křižník Rosenbaum. Na jeho palubě se nacházeli i dva mladí lidé pocházející z Loun. Byli to bioplastik Karel Houdek a hydroložka Jarmila Veselá. Po sedmi letech (relativních) cesty plné hádek a vzájemné nevraživosti přistáli na planetě Delor, kde se setkali s civilizací Rakenkaurů. Dnes už bohužel přesně nevíme, jak vypadali Rakenkaurové v těch mytických dobách, ale můžeme-li věřit svědectví Karla Houdka, byli to lidé s kůží červenou jako dobře vypečený koblížek a na zádech měli bílý pruh zdéli čtyřiceti centimetrů. Nebudeme se zabývat výsledkem kontaktu s nimi, řekněme si jen to, že křižník Rosenbaum pobyl na planetě necelý rok a pak se vydal na zpáteční cestu. Několik dní po startu uzavřel bioplastik k překvapení celé posádky s hydroložkou sňatek. Zatím se neděje nic pozoruhodného, ale teď pozor: asi za měsíc po svatbě zjišťuje hlavní lékař výpravy u novomanželky první známky těhotenství. Ani to by nebylo pozoruhodné, jenže... Jenže těhotenství trvalo až do příletu na Zemi, tedy celých sedm let (relativních)! To byl první opěrný bod, na jehož základě Karel Houdek prokazoval u rozvodového soudu manželčinu předsňatkovou nevěru. Druhým bodem, jímž prokázal víc než dostatečně, že otcem malého Lakmuse je člověk z Deloru, byla barva kůže nešťastného nemluvněte. Červená jako koblížek, s bílým pruhem na zádech.

Sedm let těhotenství a barva kůže, to vše tedy jednoznačně potvrdilo, že Lakmus Houdek, později Pinta, se stal prvním člověkem na Zemi, v jehož žilách kolovala jiná krev než pozemská. Toto prvenství už mu nikdy nikdo nevezme!

Rané dětství vynálezce bylo více než pochmurné. Ihned po rozvodu jej matka umístila v automatických jeslích se čtyřiadvacetihodinovým provozem a zde strávil tři roky ústrků a téměř naprosté osamělosti, jíž nebyla na vině pouze jeho naprostá hluchota, ale – což je nepochopitelné – hlavně barva kůže! Ostatní děti si s ním hrály jenom výjimečně, a to převážně tehdy, když šlo o hru ,,na Indiány“. Po třech letech konečně adoptovali malého génia manželé Pintovi, pocházející shodou okolností také z Loun.

„Byl s ním těžký život,“ svěřili se o mnoho let později v interview poskytnutém čínskému reportérovi Li Čong Čongovi. „Neustále nás napomínal, že ho nesprávně vychováváme. „Kdybych já měl na starost vás,“ říkával, „to byste teprve viděli, jak vypadá správná výchova!“

Lakmus Pinta je stár čtyři roky, když se u něho poprvé projevuje výrazný vynálezecký talent. Na louce u Loun sestrojuje jednoho letního odpoledne šnekové soukolí ze živých šneků, které se doopravdy otáčelo, i když přirozeně jenom velice pomalu.

„Tehdy jsem pocítil takovou nepopsatelně čistou radost,“ přiznal se o pět let později u příležitosti přebírání své první Nobelovy ceny, „že se to nedá popsat. Objevil jsem rázem smysl svého života. V jediném okamžiku jsem věděl, že vynalézat nové věci je pro mě tak snadné, jako když někdo druhý plivá do vody.“

Je 3. října roku 2180. Ani ne pětiletý chlapec ve svátečních námořnických šatečkách, dítě s abnormálně velkou hlavou, z níž na vás hledí dvě bystré oranžové oči, vchází se svým otcem Samuelem Pintou do dveří československého Úřadu pro vynálezy a objevy. V pravé ruce drží papírovou krabici převázanou ozdobnou mašličkou.

„Dobrý den,“ uklání se starý Pinta zdvořile, jakmile vejdou do místnosti, kde se přihlašují patenty. „Šéfe, nezlobte se, že vás vyrušuju zrovna při svačince... dobrou chuť... ale tadyhle kluk by u vás rád přihlásil perpetuum mobile. Já tomu houby rozumím, jenže jak to vypadá, vono to asi vážně funguje.

Perpetuum mobile! Ano, slyšeli jste dobře: Nový Edison nemohl začít svou skvělou dráhu ničím menším než snem všech vynálezců. Perpetuum mobile – a to mu ještě nebylo ani pět let!

Vynález Lakmuse Pinty nebyl vlastně ničím jiným než složitým „direverzním“ soukolím. Celkem dvě stě padesát koleček se v něm otáčelo rychlostí světla, aniž docházelo ke tření a jakémukoli opotřebení materiálu. Stačilo jednou uvést celý stroj do pohybu, a jak jistě víte, dodnes se nezastavil. (Exponát si můžete kdykoli prohlédnout v Centrálním technickém muzeu na Kanárských ostrovech.) Praktický význam to nemělo žádný, protože to jako hnací zařízení nešlo k ničemu připojit, ale z fyzikálního hlediska to byl a dosud je opravdu zajímavý jev.

S různými druhy soukolí si dokázal Nový Edison pohrávat téměř celý rok. Jeho poslední model, vlastně už ne soukolí, ale jakési součtvercí, je dodnes znám všem milovníkům prostorových šachů.

Podivuhodné dítě na sebe v té době upoutalo pozornost i díky vynálezu pravolevého závitu. My už spojovací maticové šrouby s tímto zároveň pravým i levým závitem nepoužíváme, ale ještě před necelými sto lety to byla záležitost všedního dne. Opraváři amatéři si nemohli něco takového vynachválit. Točili jste doprava, doleva, prostě jak vás napadlo, a šroub se zašroubovával. Když jste ho chtěli vyšroubovat, točili jste znovu doprava, doleva – a šroub se vyšroubovával. Celý ten fígl spočíval v tom, jakou silou jste právě na šroub působili.

Přede mnou leží xerokopie zápisků ani ne šestiletého vynálezce. Jaké to úvahy a náčrty velkých projektů vycházely z té geniální hlavičky v tak útlém věku!

Tady například čtu:

Samosvornost prostorů. Pevné přitažení prostoru A k prostoru B, C, D atd.

Velikost tření mezi částicemi a antičásticemi za předpokladu, že se 1. či 2. pohybují nadsvětelnou rychlostí. Vypočítat! (Tachyony – mrknout se do slovníku!)

Donutit hnací řemenici, zkroucenou jako Möbiův list, pohybovat se absolutní rychlostí (nejlépe proti směru hodinových ručiček). Co kdyby pohlcovala některé druhy záření, ha...? Ale co kdyby napřed pohltila sama sebe, nebo mě, ha?!

Vynalézt potulný „odplyňovák“. Bylo by to něco mezi obrovským zvířetem a balónem, který funguje jako vývěva. Prostě „Plynové prase“. Žralo by to nečistotu. Viz výfukové plyny aut, průmyslový odpad, pročišťování kanalizací a odluhování řek... Nesmysl – a co estetické hledisko? Potulné plynové prase – fuj, fuj, fuj!!!

A což takhle smyslové vývěvy, ksakru. Pokřivit nebo převrátit naruby smyslové vnímání člověka... Ne, to ne, buď trochu humánní, Lakmusi. K čemu takový nesmysl? Aby lidi pak hmatali čichem, viděli sluchem, ochutnávali zrakem a podobně?

To radši sestrojit čočku s takovou antireflexní vrstvou, která odráží obrazy dějů z paralelních světů. Jestli nějaké opravdu jsou...

Píše se 23. dubna 2181. Malý Lakmus Pinta přihlašuje k patentování věčný akumulátor. Na základě takzvané supersupravodivosti vycházející ze zmrazení jakékoli látky na -2000°C, ano, -2000°C!, se mu podařilo přimět elektrické napětí k tomu, aby jeho hodnota zůstávala trvalá i po použití a ještě se zvyšovala! Toto perpetuum mobile mělo už svůj praktický význam, a ne ledajaký! Je nepochopitelné, že sdělovací prostředky sluneční soustavy věnovaly tomuto vynálezu jenom velice nepatrnou pozornost, ačkoli to bylo zrovna v době okurkové sezóny. Na jejich omluvu musím dodat, že si to o několik měsíců později vynahradily, když se Nový Edison objevil na scéně s něčím, co tehdy bylo dílem víc než převratným. Lakmus Pinta dokázal jako první myslící bytost v našem vesmíru dokonale zkapalnit odraz vědomí člověka a frakční destilací potom oddělit velké myšlenky od malých. Posléze metodou adiobatické expanze (rozpínáním) dokonce vytvářel z velkých myšlenek ještě větší!

Svět stál nepřipraven tváří v tvář něčemu, co nedokázali pochopit ani ti nejodvážnější fantasti. Teprve teď věnovala veřejnost tomuto geniálnímu chlapci zvědavou pozornost. Reportéři největších listů, rozhlasu a orientační holovize se po stovkách stahovali do Loun. Vynálezce několik dní bavilo je přijímat a odpovídat na jejich naivní otázky, ale pak obklopil svoji laboratoř silným nervovým polem, které narychlo vynalezl, a od toho okamžiku věnoval celý svůj život jen a jen vědecké práci.

Za několik dni po zkapalnění odrazu vědomí přichází s podivuhodným vynálezem elektrického napětí, které je střídavé a zároveň stejnosměrné. Také přivádí na svět mistrovské dílo mikroelektroniky, diodu jenom o něco málo větší než jeden kvark. Škoda, že se ji nepodařilo zachránit; vynálezce o ni totiž přišel při náhodném kýchnutí a později se k tomu tématu už nevrátil.

Ani ne osmiletý Lakmus Pinta se vzápětí odvážně pouští do transformace akustických signálů nižších i vyšších živočichů. Velice záhy se mu podaří dekódovat jazyky všech tvorů nejen na naší planetě a sestrojit originální jazyk, jímž se dnes všichni domlouváme.

V krátké řadě za sebou následují potom vynálezy telefonu, rádia, magnetofonu a orientační holovize pro slepce a hluchoněmé. Génius si zabudoval jako vůbec první člověk všechna tato zařízení do vlastního těla a napojil je na své smysly, což všichni nemocní i zdraví učinili později po něm.

Určitě vás nikdy nenapadlo v okamžiku, kdy se zataháte za obočí a obraz holovize se vám začne promítat na sítnici oka, že za tuto samozřejmost můžete poděkovat právě jemu!

Vrcholem vynálezcova mládí, datujícího se obvykle do jeho devíti let, je pokus, který provedl s neobyčejně rozpínavým feromagnetickým plynem, který samozřejmě sám připravil. Dodnes nechápeme, jak se mu mohlo podařit na několik minut „zmagnetizovat“ veškeré zvuky na území Evropy a později provést to samé i se světlem, takže všichni mohli tenkrát víc než deset minut sledovat svoji zvukovou a obrazovou minulost, aniž existovala jejich přítomnost.

Náladový magnetofon je posledním dílem velkého vědce a myslitele, jež můžeme zařadit do údobí jeho tvůrčí mladosti. Přivedl jej na svět dva dny předtím, než se švédská akademie věd rozhodla ocenit jeho práci Nobelovou cenou.

Je 6. února 2184. Teprve devítiletý hoch s čerstvým přídomkem Nový Edison odjíždí se svým adoptivním otcem Samuelem Pintou a jeho manželkou Růženou do Stockholmu. Po cestě jim tleskají rozjařené davy.

8. února švédský král předává Nobelovu cenu za fyziku nejmladšímu géniovi v historii této proslulé nadace. Celá sluneční soustava vysílá přímý přenos z této slavnostní akce. Dokonce se napojilo několik mimozemských stanic, například holovize Alfa Centauri a chemovize Arktur.

„Dostávám tuhle cenu poprvé, tak mě to hrozně dojímá,“ končí vynálezce svůj proslov. „Ale bojím se, že by mě to příště dost zdržovalo, tak mi další cenu pošlete poštou...“

Jaká předvídavost u tak mladého intelektu! Ano, ještě celkem šestkrát – a to jednou zapomněli! – se rozhodla porota expertů v budoucnosti předat Lakmusi Pintovi ocenění nejvyšší. Ještě šestkrát obdržel pak Nobelovu cenu, i když už jenom třikrát za fyziku!

Nový Edison se vrací ze Stockholmu domů převlečený za robota. Stydí se přijímat ovace davů, které na něho čekaly na každém rohu. V Lounech a širém okolí se shromáždilo tehdy tolik lidí, že se dnes vůbec nemusíme trápit otázkou, proč je megapolis Praha tak přelidněná. Je tomu tak proto, že mnozí ze zvědavců, poznajíce krásu tehdejšího středočeského kraje, se v něm rozhodli zůstat natrvalo.

Lakmusi Pintovi je devět let. Dosáhl toho největšího úspěchu, jakého mohl vědec (ano, vědec!) v té době dosáhnout. Ale teprve teď se Nový Edison pouští doopravdy do práce. Jeden za druhým přicházejí na svět podivuhodné vynálezy. Začíná to celkem nevinně humorným vynálezem špendlíku se dvěma hlavičkami a věčnými zápalkami, které nejde nijak uhasit, ale vzápětí už můžeme zaznamenat objev umělého horizontu, což nebyl už v té době archaický setrvačníkový přístroj ukazující polohu letadla vůči obzoru, ale skutečný horizont. Vynálezce sestrojuje laserovou páku a model města pro náměsíčníky, určuje teplotu, při níž se vypařuje hmota, prostor i čas... Nebudu se zbytečně zabývat záplavou všech jeho tehdejších vynálezů; jejich seznam si můžete kdykoli prostudovat ve speciálním archívu na Halleyově kometě. Pojďme raději dál.

Vynálezci bylo šestnáct let, když se z neznámého důvodu oženil s jednou z miliónu dívek, které svými dopisy přivedly ke zhroucení lounského poštmistra. Byla nečekaná svatba náhodou či úmyslem génia? Jedno je jisté, o svatební noci dokončil Nový Edison práci s hmotou, jejíž hmotnost je záporná. Dnes nikoho nepřekvapí, když položí závaží o hmotnosti 101 kg na tuto hmotu a váha ukáže -101 kg, ale jaký to byl tenkrát objev!

Za tři dny se Lakmus Pinta rozvádí. Krátká epizoda je snad jediným vodítkem historiografů, které by nám mohlo pomoci vyřešit otázku, jaký byl vlastně intimní život velikána. My však nechme tuto záležitost stranou; pro nás je Nový Edison důležitý jako člověk-vynálezce, nikoli jako manžel. Povšimněme si raději závěrečného údobí jeho tak krátkého, a přesto tak tvořivého života. Je čeho si všímat. 8. ledna 2191 zakopávají specializovaní odborníci na různých místech zeměkoule zvláštní přístroje regulující zemětřesení. Jedná se o takzvané Pintový terraregulátory. Toho samého dne přihlašuje Mistr k patentování několik vynálezů najednou. Prvním z nich je detektor DF, přístroj zaznamenávající veškeré projevy dětské fantazie. Druhým je letadlový motor s podtlakovým kornoutovitým vstupem (viz násoska či požírač mraků – Velký technický slovník). Ve třetím případě se jedná o raketový motor poháněný vakuem. Spalovací komora byla veliká asi jako mozkovna průměrného literárního kritika. Čtvrtý vynález je mechanický ohař podle Raye Bradburyho. Dodnes baví diváky celé sluneční soustavy pronásledováním mechanických krys.

Byl to opravdu šťastný den pro pozemskou techniku, i když jej doplníme nezdařeným pokusem s absolutně černým prostorem (nikoli tělesem), což byla naprosto temná „krychle“ o hraně dvou metrů, pohlcující veškeré druhy záření.

„Je to dokonalý lapač světla, tím jsem si jist,“ prohlásil tehdy Lakmus Pinta. „Nevyjde z toho ani paprsek.“

Ale vyšel. Přiznejme, že tento experiment, tato demonstrace se mu nezdařila tak, jak očekával. Když totiž dovnitř vešla lady Monohanová z hrabství Norfolk, všichni mohli spatřit, jak ve tmě světélkují její zuby.

Ne, myslím, že není třeba zabíhat do podrobností a líčit okamžik největšího vzletu a zároveň i následovného pádu velkého myslitele, prvního člověka moderní doby. Řekněme si jen tolik, že 8. leden byl posledním dnem, kdy Nový Edison přinesl světu něco nového. Od toho okamžiku u něho můžeme pozorovat jakýsi nevysvětlitelný duševní úpadek, projevující se stále sílící rezignací a bolestným smutkem. Lakmus začíná zničehonic filosofovat, a to obvykle značí brzký konec. Upadající génius jakoby minutu za minutou stárnul.

Začíná proto diktovat svoje vzpomínky do starého magnetofonu po dědečkovi (nevlastním) a neustále při tom zdůrazňuje „všem svým posluchačům“, jak strašlivě se mýlil. „Kdybych měl začít znova,“ říká, „tak bych na to šel jinak. Ani by mě nenapadlo, abych něco vynalézal. Celé dny bych strávil tím, že bych se válel někde na louce v trávě a chytal při tom lelky. Za žádnou cenu bych nevzal do ruky knihu. Je to návnada, která přináší jenom hořkost.“

Je 3. února 2191. Sedminásobný nositel Nobelovy ceny se ještě naposledy pokouší vynalézt něco nového. Spouští svůj „jaderný reaktor“, což prý bylo zařízení plné jader a pecek všech možných plodů. Doufá díky zrychlené fotosyntéze a následující „jaderné reakci“ vyrobit originální tekutou vůni pro voňavkářský průmysl, ale jediným výsledkem celého pokusu je boule na čele, kterou mu způsobila vylétnuvší pecka broskve.

Ta pecka, ta boule, to byla poslední kapka a pak se přelil pohár hořkosti... Lakmus se toho únorového večera rozhodl skoncovat se životem. Vlastně ne úplně skoncovat, ale...

Rozhodným krokem míří zklamaný mladý muž k tajnému trezoru ve sklepě pod domem, kde strávil tolik činných let. Spouští nepochopitelné zařízení, jež si předvídavě sestrojil pro tuto chvíli, o níž netušil, že přijde tak brzy.

Komora, v níž se uzavřel, se začne zmenšovat, zmenšuje se... a hle: i Nový Edison se zmenšuje – a jako by ke všemu ještě měnil podobu...

Náhle je konec. Před námi stojí průsvitná urna z nezničitelné látky. Uvnitř se jakoby v teplém letním větru zachvívá ta nejkrásnější květina, jakou si možno představit. Na podstavci urny, kterou můžete zhlédnout každý den, kromě neděle, od 8.00.000 do 15.00.000 slunečního času v lounském mauzoleu, jsou napsány drobným písmem verše velkého lounského básníka 20. století Konstantina Biebla:

Až zemřem,

staneme se květinami.

Ve dne budeme lidem pro radost

a v noci budem sami.

KULOVÝ BLESK

Nedávno jsem se dočetl v novinách o prazvláštní smůle anglického plnokrevníka Hannibala. Tento ušlechtilý kůň běžel od samého začátku jakéhosi slavného dostihu (nevím, jestli to byla zrovna Velká liverpoolská) na čele a chybělo mu už jenom několik délek do cíle, když vtom ho zcela nečekaně srazil blesk. Jezdec prý neutržil žádné zvláštní zranění, což se mi zdá být dost podivné. No ale psali o tom v novinách, tak to asi bude pravda. Případ „koňského blesku“ není jediným důkazem, že přírodní elektřina dokáže být někdy nanejvýš záludná, a to v tom nejnevhodnějším okamžiku. To, co se stalo mně, mému příteli Silvestrovi a jeho ženě, je toho ještě lepší ukázkou.

Bylo to někdy uprostřed léta. Na obloze se kupilo několik nevinných bělostných obláčků. Takové malé nic. Ten den byl pro Silvestra mimořádně významný; on se totiž právě ženil.

Začalo to tím, že se k zemi snesla jemná prška deště a několikrát malátně zahřmělo. Pak nás překvapilo prudké krupobití, po kterém se na nebi udělala duha. Zdálo se, že je po všem.

„Tak půjdeme?“ obrátila se k nám matka nevěsty. „Kde je Silvestr?“

„Před chvílí jsem ho viděl jít ven,“ odpověděl jsem jí po pravdě.  „Řekni mu proboha, že už musíme jít,“ obrátila se matka ke své dceři. „Kde má teď co bloudit? Tak běž, ať nepřijdeme na radnici pozdě!“

Nevěsta vyběhla ze dveří. Bílé šaty za ní vlály jako sníh.

„Bože, bože, kde se toulají?“ zahořekovala po několika minutách čekání na skoromanžele matka nevěsty a pohlédla na nás zkroušenou tváří. „Pojďte, půjdeme,“ vyzvala nás, „určitě se venku s někým zapovídali. Už nemáme moc času...“

Vyšli jsme ven z bytu a sestoupili po schodech o dvě patra níž. Byl nás docela slušný zástup. Celý dům hlučel našimi hlasy. Na dvorku, asi dvacet metrů od domovních dveří, stál hlouček lidí a v něm se třepotaly nevěstiny bílé šaty.

„Silvestře!“ ječela nevěsta hysterickým, vzteklým hlasem. „Nech toho, chováš se jako cvok! Přeskočilo ti v hlavě?“

„Zbláznil se! Určitě se zbláznil!“ dolehla ke mně slova jednoho z mužů, asistujícího nevěstě při podivném domlouvání.

Marně jsem se snažil zahlédnout černé Silvestrovy šaty. Nikde jsem ho nespatřil. Silvestr se zřejmě ukrýval v rohovém výklenku domu, kam jsem ani já, ani ostatní svatebčané ze svého místa neviděli.

Matka nevěsty s překvapenýma očima namířila k hloučku. „Co šílíte?“ zaburácela svým typickým způsobem. „Silvestře...!“ zůstala najednou stát jako socha. „Co to má znamenat...?“ vyšlo jí šokované z úst a její jindy tak přísný pohled teď bezduše plynul tam, kde jsem i já po chvíli spatřil prapodivně zkroucenou, nepochopitelně nehybnou Silvestrovu postavu.

Silvestr stál ve výklenku s rukama nad hlavou. Oči měl divoce vypoulené a zračil se v nich jakýsi zvláštní druh šílenství. Ústa měl ten nešťastník otevřená široce dokořán a na tváři bílé jako křída se mu nepohnul jediný sval. Nebohý ženich! Nebohý Silvestr! Kdybych věděl, co mu v té chvíli táhne hlavou!

„Já se bojím! On se zbláznil!“ vrhla se nevěsta v ústrety matce, aby se jí vyplakala na rameni.

„To jsem nevěděla, že jste takový, Silvestře!“ sjela ho matka přísnýma, zlostnýma očima. „Co to má znamenat? Nechte těch opičinek – obřad začíná za čtvrt hodiny! Než tam dojedeme... Silvestře! Slyšíte? Nedělejte, že mě neslyšíte! Dejte okamžitě ty ruce dolů!“

„Co blázníš, brácho,“ obrátil jsem se ke svému příteli. „Stalo se ti něco?“

Silvestr se nepohnul.

Pohlédl jsem na něho pln úžasu a povšiml si jeho zvláštního, nepřirozeného postoje. Opíral se hlavou o zeď a vypínal břicho několik decimetrů dopředu. Kromě toho se mírně nakláněl na pravou stranu. Muselo to být velice namáhavé. Přistoupil jsem k němu, že ho uchopím za rameno a uvedu ho opět do chodu, ale ruka se mi překvapeně zastavila ve vzduchu. Silvestr totiž tak bolestně a vyděšeně zakoulel očima, že mě to muselo zarazit.

„Co mu je?“ objevil se těsně za mnou jeho otec. „Co je ti?“ pohlédl na syna.

Silvestr ani muk. Jenom oční bulvy se pokusily zoufale naznačit, že se s ním děje něco strašného.

„Tak pojď,“ chystal se mu otec položit ruku na rameno.

„Ne!“ zasípěl potichu můj přítel a vycenil nesmírně pomalu, ale o to děsivěji zuby. Otec couvl šokovaně o krok dozadu.

„Krucinál,“ řekl, když se vzpamatoval „Je ti něco, Silvestře?“

Silvestr milimetr po milimetru začal spouštět pravou ruku dolů a kroutil při tom ukazovákem dokola. Nedovedli jsme si představit, co tím chce naznačit.

„Kulový blesk! „zasyčel najednou prudce a rychle znovu otevřel ústa dokořán.

„Kulový blesk?“ zeptal jsem se ho nanejvýš udiveně, a když jsem si uvědomil, že někde poblíž se může pohybovat cosi jako kulový blesk, naskočila mi na zádech husí kůže. Reflexivně jsem couvl o několik kroků dozadu. „Kde?“ zasyčel jsem podobným způsobem jako Silvestr.

„Tady!“ ukázal si Silvestr do úst, otevřených teď ještě více dokořán.

„Spolkl kulový blesk!“ vypískla vyděšeně nevěsta a zakryla si rukama bledou, nepříčetně strnulou tvář.

„Spolkl kulový blesk!“ otáčeli jsme se jeden k druhému s vystrašenými obličeji. Vzápětí si někteří z nás uvědomili dosah těchto slov a začali poplašeně couvat. S kulovým bleskem není žádná legrace.

„Sežeňte rychle nějakou železnou tyč!“ vzpamatoval se Silvestrův otec. „Potřebujeme hromosvod! Krucinál, dělejte něco!“ hřměl svým hromovým hlasem a jako první se rozeběhl ke dveřím domu, odkud jsme před několika minutami – alespoň většina z nás – vyšli ven. Dav svatebčanů spolu se mnou a nevěstou se rozeběhl za ním. Nenapadlo mě nic moudřejšího, než zkusit ulomit kus železného schodišťového zábradlí, ale to bylo bohužel příliš pevné. Otec nevěsty měl mnohem lepší přehled a během krátké chvíle se vyřítil z domu asi s dvoumetrovou trubkou. V patách za ním se řítil otec Silvestra. Díval jsem se spolu s ostatními, jak ti dva opřeli trubku o zeď asi tři metry od mého přítele, potom se vzdálili několik metrů od ní a začali směrem k nešťastnému ženichovi sypat příkazy.

„Pomalu se přesuň k tý trubce, Silvestře! Pomalu! Bude to fungovat jako hromosvod! Žádný strach, nic se ti nestane! Jen klid, pomalu, pomalu, Silvestře!“

S vytřeštěnýma očima jsem sledoval, jak se Silvestr nesmírně pomalým náměsíčným krokem přibližuje k trubce. Už byl od ní jenom metr... naklonil se... v očích měl výraz odsouzence na smrt... nic. Opravdu: nic se nestalo.

„Nechce to vylézt!“ zahořekoval tiše sípavým hlasem.

„To je divné,“ podivil se otec nevěsty. „Víš určitě, že to byl kulový blesk?“

Silvestr pokývl tragicky hlavou.

„Cítíš to tam ještě?“ poklepal si budoucí tchán významně na objemné bříško.

„Ano,“ přikývl opatrně Silvestr a zakoulel očima. „Je mi špatně.“

„Uklidni se,“ pokusil jsem se ztlumit jeho pochopitelnou neurózu nejistým zděšeným hlasem. „Už tam asi nic nebude.“

„Je tam,“ zašeptal nešťastný přítel.

„Zavoláme sanitku!“ nabídla matka nevěsty.

„Na co sanitku?“ rozčilil se její muž. „Sanitka je nám k ničemu. Musíme sehnat spíš nějakého elektrikáře. Nebo někoho...“

„Přece nemohl spolknout kulový blesk,“ ozval se jeden ze svatebčanů. Silvestr na něho ihned smutně pohlédl a sykl:

„Spolkl jsem ho!“

„Já se zblázním,“ zabědovala nevěstina matka. „Tak dělejte proboha něco! To se musí stát zrovna o svatbě!.

„Kdyby ho spolk,“ pokračoval svatebčan, „tak je dávno po něm. Kulové blesky existují jenom několik vteřin. Nanejvýš tak půl minuty. Takhle dlouho tam přece nemůže být. Určitě už vjel do země, nebo co.“

„Je tam,“ zašeptal ztraceně Silvestr a rychle znovu otevřel ústa dokořán, jako by čekal, že kulový blesk každou chvíli vyletí z jeho úst zase ven.

„Nepálí tě to?“ zeptal jsem se a upřel oči na jeho nepřirozeně povystrčené břicho.

„Ne.“

„To je divný.“

„Co je na tom divného?“ pohlédl na mě jeho otec a já si povšiml, jak se mu napětím klepou ruce. „Některé kulové blesky vůbec nepálí.“

„Ten blesk už tam nemůže být,“ prodral se svatebčan statečně dopředu. „Kdyby tam byl, tak ho ta tyč dávno vysála.“

„Nechoď k němu,“ pokusil se mu otec nevěsty zastoupit cestu. „A vy se vraťte zpátky domů,“ obrátil se k ostatním svatebčanům a hlavně ke dvěma dětem, které zvědavost přitahovala stále blíž k Silvestrovi bledému jako smrt.

Svatebčan položil Silvestrovi ruku na rameno.

„Tak to vidíš,“ řekl, „nic se mi nestalo. To chce klid – s tím bleskem se ti to asi jenom zdálo. Pojď, Silvestře... A hlavně se trochu uklidni, člověče. Takhle se nám na radnici ještě položíš.“

„Dejte proboha tu ruku dolů!“ zbledl Silvestr ještě víc. „Dejte ji dolů, nebo se něco stane. Ten blesk je pořád ještě ve mně!“

„Ale není, Silvestře. Uvažuj logicky. Kdyby tam byl, tak už se musel stejně dávno rozpadnout. Ani jsi to třeba necítil a zajel do země – věř tomu...“

„Je ve mně!“

„Není, brácho,“ přistoupil jsem odvážně k hádající se dvojici a uchopil jsem Silvestra za druhé rameno. Než se stačil vzpamatovat, zacloumal jsem s ním tak prudce, až mu málem vypadly kosti z kloubů. „Tak co,“ zeptal jsem se, „stalo se něco? Vidíš, nic se nestalo. Kdyby ten blesk byl ještě v tobě, tak se přece muselo něco stát.“

Silvestr ke mně otočil tvář – teď pro změnu zelenou – a bezvládně přitakal:

„Asi už tam není, to je fakt. Ale pořád ještě cítím něco divného v břiše. Je to takové těžké...“

„To si jenom sugeruješ. To chce klid...“

„Máš pravdu.“

Silvestr si teskně povzdychl, narovnal se a pak rozpačitě zamířil ke své budoucí ženě, sledující ho s tváří plnou bolestného napětí.

„Je to v pořádku!“ zvolal jeho otec směrem ke dveřím domu k poplašeným svatebčanům. „Tak rychle nasedat a jedeme!“

Nasedli jsme do aut a vyjeli směrem k radnici. Přijeli jsme o něco později, ale jinak proběhl obřad v naprostém pořádku, až na to, že ženich byl pořád ještě bledý a zaražený z příhody, která se mu stala (či nestala, jak mínila většina), a když mělo dojít k výměně prstenů a polibku, musel ho oddávající orgán dlouho přesvědčovat.

Svatební veselice byla možná o něco méně hlučnější, než by se dalo předpokládat, ale jinak i ta proběhla k plné spokojenosti většiny pozvaných. Teprve až k ránu jsme se všichni – kromě nejbližších příbuzných – rozjeli do svých domovů.

Asi za deset dní jsem znovu navštívil Silvestra a byl jsem překvapen, jak silně ho příhoda s kulovým bleskem změnila. Jeho tvář výrazně pohubla, oči se propadly; vůbec celý Silvestr jako by se před mým zrakem zvolna vytrácel. Kromě toho mě zarazilo i to, jak vypadají jeho vlasy. Jako by si je celých těch deset dní vůbec nečesal. Ještě horší to bylo s jeho ženou. Za tu dobu, co jsem ji neviděl, se z veselé, zdravé dívky stal jenom stín. Okamžitě jsem pochopil, že mezi nimi cosi neklape. Silvestr mi svěřil, co je příčinou jejich strádání. „Mám to pořád v sobě,“ tvrdil. „Určitě to tam ještě mám uvnitř. Kdybych se učesal, tak to třeba vybuchne...! Víš, tím třením by vznikla elektrická jiskra... Cože? Žena? Ani se jí nedotknu. Co kdyby ten blesk při tom explodoval?“

„Neblázni,“ pokusil jsem se ho přesvědčit. „Uvažuj logicky: ten blesk už tam být n e m ů ž e. Určitě se nějak vypařil. Když si budeš pořád myslet, že ho máš ještě v břiše, tak se z toho nakonec dočista zblázníš. Vzpamatuj se, brácho.“

Dlouho, velice dlouho jsem svého přítele přesvědčoval, aby se vzdal své podivné fixní idey, že má v břiše kulový blesk, a nakonec se mi to přece jenom podařilo. Poznal jsem to, když jsem mladomanžele za týden opět navštívil. Zářili jako vyměnění.

„No vidíš, takhle se mi to líbí!“ kráčel jsem svému příteli rozradostněně v ústrety. „Co dělá ten tvůj kulový blesk?“ smál jsem se z plných plic.

„Dej pokoj s nějakým bleskem,“ kráčel Silvestr proti mně v tlustém bílém svetru z umělé příze, podobném tomu, co jsem měl já. Jeho žena ho držela opatrně a zamilovaně kolem pasu. Zastavili. Mladá manželka položila ruku na železnou vodovodní trubku. Ta trubka asi nebyla uzemněná. Roztržitost.

Silvestr mi podal ruku.

Udělalo se nesnesitelně bílo.

Všichni tři jsme shořeli na uhel.

LÁSKA NEBESKÁ

Profesor Barbatoga byl starý bělovlasý mládenec, připomínající svým zjevem obrovského tesknícího bernardýna, který trochu oslepl od třpytu bělostných horských ledovců a teď mžourá zmateně očima kolem sebe. Když kráčel výzkumným ústavem, zvedal nohy vysoko, jako by se brodil hlubokým sněhem. U někoho, kdo profesora neznal, by snad zcela nečekané skoky dopředu a dozadu, jimiž se vyznačoval, mohly vyvolat záchvat smíchu, ale těch, kdo ho neznali, bylo jenom velmi málo, neboť profesor Barbatoga, který odhalil praktickou podstatu dlouho předvídaných tachyonů a k údivu veškerého světa je vzápětí nahradil „barbatogy“, jejichž rychlost byla od počátku nekonečná, byl snad nejoslavovanějším vědcem všech dob a nebylo dne, aby se jeho tvář neobjevila v tisku či na televizní obrazovce.

Barbatogy, „řítící“ se hvězdnou oblohou nekonečnou rychlostí, přinesly svému objeviteli nesmrtelnou slávu, ale nezdálo se, že by to geniálního profesora nějak uspokojilo. Jeho pohled byl stále více roztěkaný, celé dlouhé hodiny sedával ve své pracovně a díval se do prázdna, jako by přemýšlel o něčem neobyčejně trudném a ztraceném. Někdy zaslechli jeho nejbližší spolupracovníci, jak si mumlá nesouvislá, zmatená slova. „Kde jsi, Marto?“ řekl například zničehonic a zabodl svůj pohled do bílé stěny nad psacím stolem. „Milión krát milión krát milión krát milión kilometrů, Marto...“ zašeptal slabě a zakýval zamyšleně hlavou. Pak uhodil pěstí do stolu a rozhořčeně zvolal: „To neexistuje! V žádném případě s vámi nesouhlasím! Taková žena se rodí jenom jednou za tisíc let! Ach Marto, Marto...“

„Ta jeho nešťastná láska...!“ sdělovali si mezi sebou soustrastně všichni, kdo se stali čas od času svědkem jeho samomluvy. Po ústavu se šeptalo: „Prý se ve třiceti zamiloval do jedné krásné herečky, a ta pak umřela na rakovinu. Chudák profesor – na stará kolena se mu to zase vrací...“

Když profesor Barbatoga oslavoval své sedmdesátiny, sešli se všichni, kdo si upřímně vážili zásluh a dobrého srdce tohoto skvělého muže, aby mu vyjádřili svůj obdiv a lásku. Za dveřmi jeho pracovny stáli všichni pracovníci výzkumného ústavu, až na jednoho z laborantů, jehož před časem chytil za límec, křiče mu do tváře: „Ty lumpe, tebe taky přitahovala, co?!“ Kromě pracovníků ústavu tu byli i představitelé veřejnosti: zástupci sdělovacích prostředků, významní vědečtí a političtí představitelé mnoha států, slavní umělci a sportovci. Prostě výkvět všeho lidstva přišel, aby vzdal hold velkému vědci a člověku.

Obrovská hala byla naplněna zmateným davem. Zástupce ředitele ústavu – ředitelem byl samozřejmě profesor Barbatoga – zaklepal zlehka na dveře a významně se ohlédl po všech přihlížejících. „Pssst,“ zasyčel, „profesor pracuje!“

„Dále!“ ozval se z místnosti hromový hlas.

Dveře se potichu otevřely. Profesor Barbatoga se třikrát otočil v otáčecím křesle, než se jeho poloha ustálila. „Vy všichni?“ zůstal civět na shromážděný dav. „A kde jsou ostatní?“

„Ostatní jsou venku, pane profesore,“ uklonil se zástupce.

„Aha,“ pokývl profesor Barbatoga zamyšleně hlavou a pak se jeho tvář rozjasnila. „Tak ostatní jsou venku?“ řekl potichu pro sebe a zcela nečekaně vyskočil z křesla, máchl rukou ve vzduchu a zvolal: „Hrom do toho! Já to věděl! Teď už je mi to jasné! Ano, to je ono! Všichni, docela Všichni, úplně všichni! Nojo, musí v tom být nějaký zákon, nebo co! Že ne? To si ještě povíme!“

„Pane profesore,“ pokusil se zástupce uklidnit rozběsněného profesora Barbatogu, „my všichni jsme dnes přišli, abychom vám pogratulovali k vašim...

„To znám!“ zvolal profesor. „To už dobře znám! Samé gratulace a nic z toho! Slyšíš to, Marto, zase mi gratulují. Ne, ty to neslyšíš...“

Profesor Barbatoga se rozhlédl zoufale kolem sebe, jako by právě procitl ze snu, a rozhořčeně vykřikl: „Jděte pryč! Už toho mám dost! Jděte gratulovat někomu jinému! Nazdar!“ Potom se vrhl ke dveřím a vytlačil hlučící zástup ze své pracovny. Rychle zamkl, několikrát zařval: „Ticho! Tady bude klid!“, a posadil se do svého křesla. Chvíli seděl zamyšleně za stolem, pak se náhle zvedl a spokojeně si zabroukal: „Ona byla hvězda; co vy o tom víte? Bože, a jaká hvězda! To nebyla nějaká fuchtle-mechtle – ona byla hvězda první jasnosti! Všechny vás přitahovala, co? Bodejť by ne, to nebyla obyčejná žena, v ní byla nějaká hrozná síla, jak byla krásná a tak něžná... Ach, Marto, Marto...“

Profesor Barbatoga znovu strnul v nehybné, kamenné poloze a dal se do přemýšlení. Uplynulo několik minut a jeho tvář se znovu rozjasnila. „Mám to!“ zaječel šťastně. „Ona byla největší hvězda – a to se pak dá lehce vypočítat, když všechny přitahovala! Nojo, vždyť je to jasné! Ona byla střed vesmíru!“

Profesor Barbatoga vyrazil ke dveřím, proběhl halou mezi zbytky rozcházejícího se davu, proplul výzkumným ústavem a vřítil se do budovy, v jejímž nitru se nalézal obrovský vysílač (barbatogoteleskop), fungující na základě jím objevených barbatogů.

Během několika vteřin se rozlétly signály do všech stran vesmíru. Obrovský univerzální počítací stroj se pustil do práce. Okamžitě začal zaznamenávat směr signálů a směr jejich odrazové energie. Profesor Barbatoga začal pracně sestrojovat za pomoci počítače gravitační plán vesmíru. Zjistil, že veškerá tělesa v prostoru jsou většinou – s výjimkou černých a bílých děr – odtahována ze středu svých galaxií. Během několika hodin určil geniální profesor směr pohybu všech barbatogových signálů a vypočítal... – Co vlastně vypočítal? Vypočítal, kde se nalézá střed vesmíru!!!

Když uskutečnil profesor Barbatoga svůj jedinečný plán, soustředil veškerou energii gigantického vysílače na objevený střed a vyslal do hvězdných dálav tuto zprávu:

MARTO, JESTLI JSI TAM, OZVI SE MI! PŘIJDU HNED ZA TEBOU!

Profesora Barbatogu nalezli k ránu jeho spolupracovníci. Ležel vedle tiše předoucího počítacího stroje a připomínal polohou svého mrtvého těla prudce tempujícího plavce, který se blíží ke břehu.

Nad jeho hlavou, na černém monitoru posetém hvězdami, svítila tato slova:

JSEM TADY, PŘIJĎ,ČEKÁM TĚ, MARTA.

DVOJČATA

„Stůjte! Policie!“ vykřikl jsem na ně, když jsem je zahlédl a okamžitě si uvědomil jejich nepřirozený stav. „Stůjte!“

Zastavili se na místě a otočili ke mně dvě dokonale stejné tváře. Exhibicionisti – dvojčata? zarazil jsem se překvapeně. Tak s tímhle jsem se ve své praxi ještě nesetkal...

Zamířil jsem k nim a uchopil, vlastně pokusil jsem se uchopit jednoho z nich za rameno. Ruka proletěla jako nějaká mrtvá, nesmyslná věc jeho tělem. Ano, proletěla jeho tělem! Ještě nikdy v životě se mi nic podobného nestalo. Chvíli jsem si ho prohlížel a pak jsem se pokusil znovu ho uchopit. Ruka znovu prolétla naprosto jasně viditelným lidským tělem, které stálo přede mnou. Jako by bylo jen vzduch. Jako by bylo jenom fata morgána, snový přelud... Pořád ještě jsem to nemohl pochopit. Mozek odmítal podobnou informaci zpracovat.

„Proboha, co to má znamenat?“ zaúpěl jsem překvapeně pro sebe. „To přece není pravda!“

Několik vteřin jsem na něj zíral široce otevřenýma očima a pak jsem obrátil svoji pozornost k tomu druhému. Pokusil jsem se ho, stejně jako jeho „dvojče“, uchopit za rameno.

Situace se opakovala.

„Tak vidíte,“ řekl první z obou naháčů. Jeho hlas mě nečekaně vyděsil, neboť už jsem nepočítal s tím, že někdo z nich promluví lidským hlasem. „Vidíte to sám. Tohle je celá naše, vlastně jenom moje, vlastně i jeho patálie. Jsme a nejsme.

„Tak dost!“ vybuchl jsem, protože jsem si právě v tom okamžiku uvědomil přítomnost mnoha čumilů, kteří nás mezitím obstoupili a zvědavě nás pozorovali. „Vysvětlování si necháte na potom. Teď půjdete pěkně přede mnou a žádné blázniviny. Na stanici se všechno vysvětlí!“

„Na nic jiného nečekáme,“ řekl zkroušeně ten druhý. „V tom je naše jediná šance, že se všechno vysvětlí.“

„Dvojčata“ pokorně vykročila směrem, který jsem jim naznačil rukou.

Jeden z přihlížejících diváků se pokusil jednoho z nich přikrýt svým pláštěm. Plášť se ponořil do jasně viditelného „lidského těla“ a dopadl jako něco bezduchého a zbytečného na zem. Jedna z žen v hloučku shromážděných hlasitě vykřikla.

„Nechte toho!“ obrátil jsem se ke všem, kteří si ty dva prohlíželi nevěřícným, šokovaným zrakem, a hlasitě jsem je vyzval: „Okamžitě se rozejděte!“ Zatvářil jsem se při tom co nejvíc autoritativně.

Někteří uposlechli, ale většinu upoutalo nevídané divadlo, jehož se měli možnost zúčastnit, natolik, že za námi kráčeli dál směrem k policejní stanici. Po cestě se přidávali další.

Asi po minutě mlčení jsem to nevydržel a obrátil se ke dvěma „provinilcům“ příkře položenou otázkou:

„Tak co je to s vámi vlastně? Co jste zač?“

„Já jsem já,“ ukázal ten, který kráčel přede mnou napravo, na své dvojče. „On je já. My jsme já a on...“

Okamžitě mě napadlo, že ti dva utekli z blázince. Jenom blázni mluví takovéhle nesmysly...

„Mluvte jasně,“ napomenul jsem ho a ještě více zostražitěl, kdyby mě náhodou chtěli napadnout.

„Mluvím úplně jasně,“ řekl ten druhý. „Jak vám mám, vlastně máme lépe vysvětlit, co jsem... Cožpak jste si sám nevyzkoušel, jak hrozně na tom jsme? Podívejte...“ obrátil ke mně zničenou tvář a oba dva muži začali zničehonic prudce klesat. Prostě během ani ne dvou vteřin mi zmizeli v chodníku! Bylo to něco tak nepochopitelného a nemožného, že jsem se spolu s davem stále a stále přibývajících čumilů prudce zarazil. Ti dva zmizeli v chodníku – chápete to?

Potom se znovu vynořili, jako by se nechumelilo, a jeden z nich – úplně jsem ztratil přehled, který je který – unaveně řekl:

„Jsme nehmotní, to vám už je snad dost jasné... Jsme taky nezranitelní, protože vlastně nemáme žádné tělo, i když zdánlivě ho máme... Procházíme veškerými druhy hmoty, nic nás nezastaví. Je to zázrak, ale ošklivý, strašný zázrak. Ztratili jsme úplně všechno. Nic teď nejsme. Chci být znovu člověkem!“

„Proboha, pomozte nám!“ začali oba systematicky vzlykat. „Někdo nám přece musí pomoct!“

Úplně mě vyvedli z míry.

„Někdo vám určitě pomůže,“ reagoval jsem napůl autoritativně a napůl soustrastně. „Za chvíli jsme na stanici...“

Kráčeli jsme dál ulicí a moje napětí trochu polevilo. Usoudil jsem, že ti dva nejsou ani zdaleka tak nebezpeční, jak se zprvu zdálo. Mnohem více pozornosti jsem v té chvíli věnoval zástupu zvědavců, který se za námi stále zvětšoval.

„Okamžitě se rozejděte!“ otočil jsem se k nim rezolutně a snažil se jim svým rozlíceným obličejem nahnat co největší hrůzu. Téměř polovina mě uposlechla, ale ostatní kráčeli vytrvale za námi.

Nechal jsem ten zástup bezradně stát před policejní stanicí.

Uvnitř v budově jsem se svými dvěma naháči vzbudil škodoradostnou a zároveň „spravedlivě rozhořčenou“ lavinu účasti. Potom, když si na ně velitel a ostatní osobně „sáhli“, nastalo pravé pozdvižení. Telefony se žhavily a specialisté všech možných vědních i nevědních oborů se sjížděli ze všech stran, aby vyslechli příběh „dvou mužů“, kteří se dříve jmenovali Ian Miller.

Zde je ten příběh:

Narodil jsem se roku 1953 ve Stockholmu. Můj otec byl Němec a matka Švédka. Vystudoval jsem právnickou fakultu a stal se advokátem. Před několika měsíci jsem se rozhodl navštívit matku své manželky; bydlela v malé zapadlé vesnici u finských hranic.

Projížděl jsem právě svým vozem lesem, vzdáleným od konce mé cesty jenom asi dva kilometry, když se nebe nečekaně rozzářilo, jako by na něm něco obrovského vybuchlo, a k zemi se snesl asi padesátimetrový kotouč. Přistál několik desítek metrů od místa, kde jsem zvědavě zastavil. Díval jsem se na něj a nepochyboval, že se jedná o dopravní prostředek mimozemské konstrukce.

O několik minut později vystoupily z „létajícího talíře“ tři prapodivné bytosti, které jenom vzdáleně připomínaly člověka, a jeden z těch nepopsatelných tvorů na mě vypálil dávku z jakési „světelné pistole“. V příštím okamžiku se se mnou stalo něco strašného: úplně jsem se rozdvojil a stal se nehmotným! Potom bytosti zmizely uvnitř svého kosmického monstra, opět obrovský výbuch – a já zůstal na kraji lesa dvakrát sám.

Stáli jsme tu náhle nazí a dívali se na sebe jako dva blázni. Nakonec jsem to nevydržel a oslovil „sám sebe“: „Iane, jsem to já, nebo jsi to ty?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se. „Ty jsi nejspíš jenom můj přízrak.

„Nejsem přízrak,“ snažil jsem se ho ujistit a sáhl si do něj, vlastně do toho druhého sebe... To naše rozpolcení je těžké vysvětlit... Ruka prošla jeho hrudí, jako by byl jen vzduch, jen pouhopouhá nicota. I on se pokusil sáhnout si na mě a dopadl stejně. Nic jsme necítili, jenom nějak vnitřně, nepopsatelně definitivně jsme věděli, že jsme jeden jediný č 1 o v ě k, že jsem to pouhopouze já sám, vlastně on sám... Vždyť říkám, že to nejde přesně vysvětlit...

Viděl jsem jako předtím, cítil jsem vůni lesa a slyšel svůj i jeho hlas, ale vůbec jsem si neuvědomoval tíhu svého těla, jako to bylo předtím. Taky jsem ztratil pocitovost mnoha jiných věcí, jež souvisejí s tělesností. Už jsem nebyl „tělo“ a ani můj h o m o p o d nebyl „tělo“. Byli jsme, byl jsem dvě „netěla“...

Náš zmatek se po několika minutách, kdy jsme si ověřovali nové vlastnosti své „existence“, vystupňoval k úplné hysterii. Poté, co jsme prošli několikrát „sami sebou“, kdy jsme procházeli stromy a kamením, hlínou i vodou nedalekého potoka bez jediného odporu, jsme div nezešíleli. Někomu by se to mohlo zdát zábavné, dělat věci, které jsou v rozporu s veškerými lidskými zkušenostmi a možnostmi, například chodit jen tak ve vzduchu hlavou dolů, ale nám se to vůbec, ani trochu, nezdálo fantastické. Připadali jsme si jako v nějakém nesmyslném hororu. To, co se nám stalo, tak málo patřilo do tohoto světa, že jsme se s tím nemohli vyrovnat.

Celá naše situace byla díky těm „shora“ najednou zrůdně groteskní. Pokusil jsem se například zdvihnout šaty, které ze mě v okamžiku ozáření spadly, ale šaty byly nehmotné, i když hmotné... Jak to vysvětlit? Z hlediska tohoto světa jsme já a on, vlastně jenom já... byli nehmotní, ale z našeho hlediska bylo všechno nehmotné. Nesmysl nad nesmysl se stal skutečností.

Stáli jsme u mého auta a přemýšleli, co dál. Pak jsme se rozplakali jako dvě malé děti.

„Nech toho, Iane,“ řekl On mně a bylo to vlastně to samé, jako bych to řekl Já jemu. „Tohle přece není pravda. Asi jsi usnul v autě a všechno se ti jenom zdá.

„Ne, tohle se ti nezdá,“ odpověděl jsem mu zoufalým hlasem. „Je to p r a v d a.“

Řízeni jedinou utkvělou myšlenkou jsme se potom pokusili nasednout do auta a pokračovat v cestě. Samozřejmě, že i auto patřilo teď do světa, který se pro nás stal jinou, téměř snovou skutečností.

Chvíli jsme podlehli záchvatu hysterie. V tom okamžiku jsme si totiž uvědomili naplno, že jsme nehmotní a zároveň tedy nesmrtelní. Ta představa nás dokonale vyděsila. Podíval jsem se na „toho druhého“ a vykřikl:

„Jdi pryč! Za všechno můžeš ty! Proč jsi zastavoval! Proč jsi nejel jinou cestou..!

„Ty za to můžeš!“ vrátil mi moji výčitku a bylo to krutě směšné, protože i když jsme byli dva, byli jsme někde uvnitř doopravdy jenom jeden jediný.

Se svěšenými hlavami jsme vykročili k původně zamýšlenému cíli mé cesty.

Nebudu líčit, jak dokonale jsme vyděsili matku jeho ženy. Celé střetnutí s ní bylo šílené a absurdní. Nejspíš si myslela, že se zbláznila, když zjistila, že její dvakrát nahý a vyděšený zeť je nehmotný... Prchali jsme z jejího domu plni děsu ze sebe sama a přeplněni beznadějí z další budoucnosti.

Znovu jsme se pokoušeli svést jeden na druhého vinu za to, co se stalo, ale naše počínání bylo samozřejmě bezpředmětné a zhola zbytečné. Dokonce jsme se ve chvíli slabosti vrhli proti sobě a pokusili se zabít. I to bylo výsměšně zbytečné. Nepochopitelný Osud nám nedal jedinou šanci, jak uniknout z pasti absurdní hrůzy.

Po hádce, která naštěstí brzy utichla, jsme se „dohodli“, že se vrátíme zpátky do města. V koutku mysli mi doutnala naděje, že se přece jen najde někdo, kdo porozumí naší šílené „jsoucnosti“ a vrátí nám opět reálnou existenci. Existenci hmotného světa...

Chvíli jsme kráčeli po silnici, a i když nás nikdo nepozoroval, snažili jsme se „dotýkat“ chodidly asfaltového povrchu. Chtěli jsme si připadat jako lidé, pochopte to...

Nejvíc jsem se styděl za to, že na sobě nemám šaty. Ta absurdita! Neměl jsem vlastně vůbec žádné tělo a záleželo mi ještě víc než na něm – na několika kusech obyčejné látky!

Prvnímu protijedoucímu automobilu jsem se raději vyhnul. Připadal jsem si nevýslovně trapně... Zkušenost setkání s matkou mé ženy se nám stále vracela do vyděšené mysli. I před druhým automobilem jsme se skryli v blízkém lese, ačkoliv bylo zbytečné jít tak daleko – vždyť stačilo prakticky jenom sestoupit pod asfaltový povrch silnice... Třetí automobil reagoval na zjevení nás dvou znechucenými pohledy své osádky. Dalšímu jsme se pokusili vnutit svou přítomnost násilím, a proto jsme mu zastoupili cestu. I když nás přirozený, podvědomý pud nutil, abychom v poslední chvíli uskočili, zůstal jsem nepohnutě stát.

Nic se nestalo. Auto projelo našimi těly jako nůž máslem, vlastně ještě daleko snadněji – jako nic ničím. Nikdy nezapomenu na tváře uvnitř automobilu, tváře otočené dozadu a dívající se na nás jako na něco nadpřirozeně nesmyslného, nereálného...

Sám sobě dvojníkem. Dvakrát nehmotný, nezranitelný a nesmrtelný. Dvakrát já, vlastně ty.

Možná bylo nesmyslné vracet se domů, zpátky sem do hlavního města, jít celou cestu pěšky a věřit, že se něco stane, že budu opět člověkem... Možná, že mi pomůžete... Viďte, že nám dokážete pomoct, že nás dokážete zbavit té strašlivé netělesnosti, přízračnosti naší existence, kterou zavinili ti „shora“...?

Pomozte nám, prosím, dřív, než se něco strašlivého stane. Než... Víte, pořád máme divný, nejasný pocit, že námi to teprve začne... Že jsme cosi jako hrozná zbraň těch, co přiletěli a zase zmizeli někde mezi hvězdami.“

„Pomozte nám, proboha!“

To byl celý příběh těch, kteří teď seděli za stolem plným zvědavě naslouchajících policistů i civilistů a tvářili se přitom zoufale a zároveň vystrašeně.

„S tímhle, bohužel, asi nic neuděláme,“ odpověděli jim „specialisté“ po krátké poradě. „S ničím podobným jsme se nikdy nesetkali. Váš případ je proti veškeré lidské logice... Neberte to nijak ve zlém, ale vy vlastně neexistujete...“

„Co říkáte! To přece nemůže být pravda! E x i s t u j i!“ vykřikla obě „dvojčata“ jedním jediným vyděšeným hlasem... a právě v tom okamžiku se to stalo: jejich těla se rozzářila jako dva obrovské ohnivé sloupy a nastal prudký světelný výbuch. Výbuch bez jediného zvuku.

Když jsem spolu s ostatními „pozorovateli“ otevřel oslepené oči, byli oba dva muži pryč. Dvojnásobný Ian Miller zmizel. Prudce jsem se zvedl a pokusil se opřít o desku stolu, za nímž jsme všichni seděli. Ruce mi projely dřevem...

„Ne! To ne!!!“ vykřikl jsem a díval se, jak se několik mužů propadlo skrze stůl či židle, na nichž do té chvíle spočívali.

Potom mi mozkem plným děsu a nepochopitelného chaosu proletěla slova, která jsem vůbec nechápal, i když jsem je předtím tolikrát slyšel:

„Časovaná nálož, časovaná nálož, časovaná nálož.“

Vteřinu poté už jsem byl někdo jiný. Byl jsem dvakrát a chápal svůj úkol. Všechno mi bylo jasné...

Prošel jsem zdí a vydal se hledat další oběti