Table of Contents

- JAK ZACHRÁNIT BOHA

- Zdeněk Rosenbaum

- JAK ZACHRÁNIT BOHA

- Ladislav Szalai

- SETKÁNÍ

- Zdeněk Rosenbaum

- SETKÁNÍ

- Ladislav Szalai

Dvojnásobný dvojník

Zdeněk Rosenbaum

Ladislav Szalai

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Zdeněk Rosenbaum, Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-53-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-54-9 (ePUB)

JAK ZACHRÁNIT BOHA

Zdeněk Rosenbaum

Bůh bydlí ve spirálovité mlhovině SY 782, v prostoru mezi trpasličí dvojhvězdou B 54/2 a pulsujícím kvasarem Qq 313.

Z tribuny 264. vatikánského koncilu, jemuž se na stránkách senzacechtivých novin dostalo přídomku „vesmírný“, to oznámil kardinál Pietrocelli, ředitel Papežské observatoře a Ústavu pro teologické studium kosmu. Vzbudilo to nadšený ohlas. Potvrdilo se znovu, že římskokatolická církev tváří v tvář hrozivým krizím vždy dokáže zmobilizovat své síly a přejít do ofenzívy, jejímž výsledkem je téměř pravidelně příliv nových věřících. Tak jako kdysi slovutný biskup Usher zastavil stále dotěrnější útoky evolucionistů prostým výpočtem, že svět byl stvořen v pátek 23. září v šest hodin večer 4004 roky před narozením Ježíše Krista, tak kardinál Pietrocelli jedinou větou smetl posměšky a pochyby ovlivněné neustále se rozvíjejícím kosmickým výzkumem, novými a novými vesmírnými lety; posměšky, které se nakonec zhmotnily v jedovaté otázce The Space News: Kde vlastně bydlí Bůh?

A tak všem rouhačům na nějaký čas sklaplo. Řím slavil vítězství a sám papež sloužil v Bazilice sv. Petra slavnostní Te Deum k větší slávě vesmírného Boha. Církev svatá byla zachráněna.

Ale netrvalo to dlouho.

Jednoho červnového dne roku 2281 požádal kardinál Pietrocelli o naléhavé slyšení u papeže. Bylo mu vyhověno. Pius XIV., občanským jménem Luca Castiglione, a kardinál Pietrocelli, v dětství přezdívaný Cívka, byli dávní přátelé ještě z dob, kdy oba navštěvovali seminář. Společně si vysloužili i první ostruhy, když se vehementně angažovali v kampani proti snahám holandských biskupů podávat svátost oltářní biorobotům. Nakrátko se sice jejich cesty rozešly, když byl Luca jmenován biskupem na Venuši – mezitím, co tam vracel víru kosmonautům, pochybujícím, zda Bůh mohl stvořit tohle rudé peklo – vystudoval Cívka úspěšně kosmoteologii. Oba dva potom, jeden s praktickými zkušenostmi, druhý s teoretickými znalostmi, po léta přemýšleli nad vesmírným pojetím Boha stejně horečnatě a vytrvale jako nad božským pojetím vesmíru.

Oba prolínající se projekty musely vyhovovat stoprocentně všem současným i předvídatelným vědeckým poznatkům a zároveň obratně interpretovat známé pasáže z knihy Genesis, v níž je psáno, že třetího dne stvořil Bůh slunce, měsíc a hvězdy a “postavil je na obloze, aby osvěcovaly zemi.“ Že se jim to podařilo, bylo důkazem jejich mimořádných schopností, jež také nakonec vynesly Lucu až na papežský stolec a Cívku na místo, po němž toužil.

Jejich projekt byl tak prozíravý, že navzdory obrovskému rozvoji vědy byli vždycky o krůček napřed, na každou všetečnou otázku, na každý nový objev, na každý útok předem pamatovali a vždy jim mohli vítězoslavně čelit. Přesné označení božího příbytku však už bylo posledním trumfem, který měli ve svém fialovém rukávu, byl to však trumf nejvyšší, eso, o němž věřili, že ukončí hru, alespoň po tu dobu, než se sami budou muset odebrat na nebesa k Němu, to jest do spirálovité mlhoviny SY 782. Ta však ležela ve velmi vzdálených končinách vesmíru, dvě miliardy světelných let od Země.

Před Cívkou se Pius XIV. nemusel přetvařovat, takže když Pietrocelli vstoupil, zastihl papeže se skleničkou modrého brisolu, který se vyráběl z létajících chaluh, jejichž domovem byla malá planeta v souhvězdí Lyry. V ústech měl doutník a listoval katalogem skládacích oltářů pro vesmírné lodi. Mrzutě ho odhodil na desku stolu z průhledného kamene.

„Jsou to samé šunty,“ zavrčel přes doutník, „plast a pozlátko. Na to se tam nahoře nikdo ani nepodívá. Oni potřebují něco důvěrného, teplého a uklidňujícího, tvář, postavu, vyřezanou lidskýma rukama z měkkého dřeva.“ Pohybem brady ukázal na komodu, na níž se prastará mladá madona usmívala na děťátko.

„Umí tohle ještě vůbec někdo?“

Pietrocelli, který pochopil, že je to jen řečnická otázka nevyžadující odpověď, před papežem poklekl a sklonil hlavu. Svatý otec odložil skleničku a podal mu k políbení ruku s masivním prstenem. Byl v mrzuté náladě.

„Vaše Svatosti...“ začal kardinál.

„Posaďte se, Eminence,“ ukázal Pius na křeslo. Netrpělivý Pietrocelli dosedl tak prudce, že se křeslo nestačilo okamžitě přizpůsobit obrysům jeho těla a chvíli se popleteně vlnilo. Papež velebným pohybem ruky zahájil slyšení.

„Mám vážné starosti, Svatý otče. Obkličujíť mne býkové mnozí, silní volové z Bazán obstupují mne,“ pochmurně pronesl kardinál a jeho oděv změnil barvu z decentně fialové na zelenočernou, věštící ponuré překvapení.

„Slyše zlé noviny, nebojí se, stálé jest srdce jeho a doufá v Hospodina,“ odtušil vyčkávavě Pius.

„Zhořklo srdce mé a ledví má probodena byla. Nějaký Elmer Godsap vymyslel teorii časoprostorových skoků.“

Papež nechápavě zdvihl obočí.

„Tvrdí, že lze v krátkém čase proniknout do libovolného místa vesmíru,“ rozhodil kardinál prudce rukama a křeslo sebou nervózně škublo.

Pius nebyl hloupý, okamžitě si uvědomil, co to znamená. Rychle se napil brisolu a ucítil, jak modré obláčky zmírňují jeho rozrušení. V místnosti někdo tiše zakašlal.

Papež sebou trhl. U dveří se ukláněl jeho osobní tajemník Concini.

„Vaše Svatosti, poutníci čekají...“

„Pošli tam Popia,“ odbyl ho rázně Pius. „A ať nás nikdo neruší.“ Tajemník zmizel.

„Pokračuj, synu,“ obrátil se papež znovu k Pietrocellimu.

„Ten Godsap se od začátku zabýval teorií gravitačních vln a využitím gravitonů při pohonu kosmických lodí,“ vykládal rozvážně kardinál a žluté kotoučky, které mu pomalu rotovaly na hrudi, dokazovaly, jak usilovně hledá laikovi srozumitelné vysvětlení. „Postavili mu k tomu laboratoře na Plutu, vydržel tam pět let, což se, mimochodem, pokládalo za nemožné. A někde tam objevil gravitační tunely, jimiž prý je protkán celý zakřivený vesmír a které umožňují rychlý, gigantický skok z jedné jeho části do druhé.“

Pietrocelli se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Zemdlen jsem a potřín převelice, řvu pro úzkost srdce svého.“

Papež přemýšlel tak horečnatě, že mu ani nepřišel na mysl žádný biblický verš. „Jak je s tím daleko?“ Kardinál pokrčil rameny.

„A myslíš, že by se mohli vydat... tam?“ ukázal palcem někam nad svou hlavu, kde pod mozaikovým stropem nehlučně poletovaly nejnovější modely klimatizačních úlů od firmy Charita Electronic Inc.

„To bych řekl, Vaše Svatosti. To bude první, co je napadne. Jestli už je to nenapadlo.“

Luca Castiglione udusil doutník v popelníku, z jehož dna se okamžitě vysunulo mechanické chapadlo a zatáhlo zbytek kamsi dovnitř, kde ho miniaturní Forshův neutralizátor v mžiku rozložil na neškodné atomy.

„Jako bychom i bez toho neměli dost problémů,“ pronesl rozhořčeně. „Už tu mám zase petice, abychom zrušili kněžím celibát; chodí teď nejméně jedna týdně. NASA po nás chce, abychom kanonizovali robota, který se vrhl do reaktoru, aby zachránil posádku. A ta Dänikenova sekta, která tvrdí, že Ježíš Kristus a apoštolově byli posádka vesmírné lodi ze souhvězdí Honících Psů, získává neuvěřitelnou popularitu; budeme se s nimi muset nějak dohodnout. To už vůbec nemluvím o takových maličkostech, jako jsou genetické pokusy v Asimovově nadaci, kde potom, co jsme jim zatrhli androidy, chtějí stvořit inteligentní mravence.“

Papež se zarazil. Uvědomil si totiž, že jeden a s největší pravděpodobností také jediný android Popius, papežův totální dvojník, teď nejspíš v bílém ornátu a s mitrou na hlavě žehná z balkónu věřícím, kteří se ve zbožné úctě shromáždili na náměstí sv. Petra ve Vatikánu, aby na vlastní oči spatřili hlavu církve svaté.

„Proč mají říkati pohané: Kdež jest nyní Bůh jejich?“ povzdechl si.

„Ježto Bůh náš jest na nebi, čině všecko, což se mu líbí,“ doplnil ho pohotově, a Piovi se zdálo, že i s trochou sarkasmu, ředitel jeho papežské observatoře. Právě tahle pasáž z Knihy žalmů byla jedním z argumentů, jimiž Svatý otec přesvědčoval kardinála, aby na „vesmírném“ koncilu učinil ono slavné prohlášení.

„No dobrá, Cívko,“ odhodil papež všechnu oficióznost a nalil si brisol, „s tímhle musíme něco udělat. A rychle.“

Zavřeli se spolu a tři dny ani jeden z nich neopustil pracovnu. Papež nescházel ani do kaple, nepřijímal svého zpovědníka a odmítl se zabývat vzpourou řádových sester na Borneu. Myslel teď jen na jediné: jak zachránit Boha.

Svět dosud nic netušil. Nikomu ani nenapadlo, že za některými záhadnými událostmi se skrývá dlouhá ruka papežské kurie. Ostatně nikdy v minulosti na ni nepadlo podezření, ani tenkrát, když první výprava do vzdálenějších oblastí vesmíru objevila v čedičových masívech Denebu vytesán obrovský kříž, ale jinak ani stopy po civilizaci a dokonce ani po jakékoliv formě života. Stejně jen velmi obtížně by se dalo zjistit, že všechny události pojí jeden záměr, ba bylo to zhola nemožné. Cestou z kosmologického kongresu zmizel prof. Elmer Godsap i s aktovkou mikrokrystalů, na nichž byl celý jeho projekt cestování pomocí časoprostorových skoků. Nenašla se jediná stopa – vypadalo to, jako by zmizel v jednom ze svých gravitačních tunelů. Dva z nejznámějších raketových konstruktérů utonuli při dovolené, když se jejich automatická plachetnice rozlomila po nárazu obrovské vlny v Bermudském trojúhelníku. Jejich těla nebyla nikdy vylovena. Firma Charita Electronic Inc. dostala tajnou zakázku na výrobu kybernetického mozku, jehož jediným úkolem mělo být vytváření nejen holografických obrazů reálných objektů, což nebyl problém, ale i jakýchkoliv představ. Papež sloužil pod širým nebem mši u příležitosti 170. výročí prvního letu za hranice sluneční soustavy, při němž zahynul Adam Orton. Připomínaje jeho poslední slova: „Bůh tomu nechtěl,“ označil ho Pius XIV. za svatého mučedníka. Obšírně se pak zabýval veršem 16 z žalmu 115 Knihy žalmů: Nebesa jsou nebesa Hospodinova, zemi pak dal synům lidským.

„Čeho se bojí Svatý otec?“ ptaly se večerní The Space News a na jiném místě rafinovaně otiskly stručnou zprávu o tom, že asistenti profesora Godsapa pokračují v práci na praktické aplikaci jeho objevu. Vatikánský deník Vox Dei se však nenechal vyprovokovat a dál na svých stránkách aromatizovaných kadidlem věnoval největší pozornost rozsáhlé diskusi na téma „Může biorobot ministrovat?“

A v jednom parném odpoledni, které se nepohnutě klenulo nad Světovou přírodní rezervací v Austrálii, jediném místě na světě, kde pod dohledem vědců žil ještě člověk v době kamenné, přiklusal malý domorodý chlapec k budově misie a mlčky předal důstojnému pánovi telegram, v němž ho papežská kurie okamžitě odvolávala zpět do Říma. Áarona Gottliebera telegram rozzuřil. Nejen, že měl v dobré paměti, co to stálo úsilí, aby se sem do rezervace podařilo propašovat hlasatele slova Božího, ale zpráva přišla v době, kdy měl konečně, po deseti letech v buši, reálnou šanci obrátit na víru prvního domorodce. Ten už byl navíc nad hrobem, a tak se dalo očekávat, že se odebere na věčnost bez asistence důstojného pána Gottliebera. Čiperný stařík s dlouhými bílými vousy si o papežské kurii myslel své a telegram mu byl důkazem, že mu celý život tropí jen samé naschvály. Nicméně uposlechl, rozloučil se se svými dítky, kterým to bylo srdečně jedno, a odjel.

Papežova pracovna se podobala hlavnímu stanu před rozhodující bitvou. Plachty projektových dokumentací pokrývaly koberec; sem tam bylo mezi nimi vidět strnulou nohu elektronického uklízecího skřítka, jemuž se přepálily pojistky. Celou zadní stěnu zabírala mapa vesmíru pokreslená červenými křivkami. Na videoterminálech neustále blikaly stovky údajů a dat, čtverhranné oči displejů byly připraveny kdykoliv se rozsvítit a ukázat libovolnou fázi přípravných prací. Kardinál Pietrocelli spal jen čtyři hodiny, zbytek dne neustále pobíhal a jeho oděv měnil barvu každou druhou minutu.

Pius XIV. byl unavený, cítil už tíhu let. V posledních dnech několikrát zapochyboval, zda úkol, který si předsevzal, je vůbec v silách člověka. Možná, uvažoval, že by příštím papežem už měl být nějaký zbožný počítač.

„Nemuseli bychom snad tolik pospíchat,“ zastavil Pietrocelliho, „tamti ještě nejsou tak daleko.“

„Vaše Svatosti,“ namítl kardinál, který se v takových případech vždy uchyloval k oficiálnímu tónu, „sám jste přece říkal, že církev svatá musí být vždy o krok vepředu. V tom je její síla.“

„Maličko pospíš,“ pokývl Pius hlavou, „maličko zdřímneš, maličko složíš ruce, abys poležel, vtom přijde jako pocestný chudoba tvá a nouze jako muž zbrojný.“ Chviličku ještě dumal, ale vzápětí se vzchopil. „Tak jak jsme daleko, Cívko? Co loď?“

„Je hotová.“

„Máme vůbec jistotu, že se dostane přesně tam?“ Kardinál uvažoval jen vteřinu.

„To nemáme. Profesor Godsap tvrdí, že těch skoků bude muset být několik; samozřejmě, je to trochu daleko. Kolik, to neví. A co se přitom bude dít s lodí a co s posádkou, taky neví. To ale ani není jeho věc. Ostatně v tomhle momentě není asi na světě nikdo, kdo by k tomu mohl něco kloudného říct.“

„Ani EGO?“ zapochyboval papež. EGO byl počítač 9. generace a vlastnil ho pouze Vatikán.

Pietrocelli zavrtěl hlavou.

„Vyzkoušet to pochopitelně nemůžeme. Věřím však, žeť mi udělí ve dne Hospodin milosrdenství svého a v noci písnička jeho se mnou a modlitba má k Bohu života mého.“

Papežovi se to příliš nelíbilo, ale nemohl nic dělat. Nalil si brisol a pokračoval:

„A co s profesorem? A s těmi konstruktéry? Až to spustíme?“

„Vymažeme jim to z paměti,“ odvětil klidně kardinál.

To můžeme? chtěl se zeptat Svatý otec, ale neučinil tak. Vypadal by jako slaboch. To se ví, že mohou. „Posádka?“ otázal se tvrdě.

„Kompletní. Všech dvanáct. Androidi s jedním voperovaným kybernetickým minimozkem navíc. Skutečný zázrak,“ rozohnil se kardinál. „Valdés se překonal. Budem mu muset potom ovšem taky trochu... upravit mozek,“ dodal s lítostí.

Papež se pokřižoval. Androidi – kristepane, kdyby se na to přišlo! Rychle tu myšlenku odehnal.

„Charita Electronic?“

„Zkompletovali ho,“ přisvědčil kardinál. „Je sice rozměrnější, zabere v raketě většinu místa, ale výsledek je úžasný. Můžete se přesvědčit, Vaše Svatosti.“ Dotkl se několika senzorových spínačů a na jednom z monitorů se objevila obrovská hala, uprostřed níž se tyčila mohutná masa kybernetického holografu. Kardinál řekl pár slov do mikrofonu.

„Reaguje na hlas,“ obrátil se k papežovi. „Dívejte se.“

U stropu haly se náhle objevil mlžný oblak, který rychle nabýval obrysů a utvářel se do podoby anděla. Plavé vlasy mu splývaly z hlavy na bílou nařasenou řízu. Zdálo se, že až sem je slyšet šum křídel a praskot ohně, jímž sršel plamenný meč v jeho ruce.

Jen nesmírnou silou vůle se Luca Castiglione, takto papež Pius XIV., ubránil nutkání padnout na kolena a skrýt hlavu v loktech. Vyrazilo mu to dech. Kardinál se potěšené pásl na jeho úžasu. Ale přehánět to nechtěl.

„Gabrieli, odejdi!“ pronesl velebným hlasem a holografický anděl zmizel tak, jak se objevil.

Ještě dlouho nebyl Svatý otec mocen slova. Jen s námahou našel vždy přítomnou berličku z oblíbené Knihy žalmů:

„Tenata roztáhli nohám mým, sklíčili duši mou, vykopali přede mnou jámu, ale sami upadli do ní,“ pronesl, jako by tomu sám nevěřil.

Pietrocelli se usmál.

„Je tu ještě problém. Ten Gottlieber. Je to takový zpupný stařík. Nemá o ničem tušení a chce mocí mermo zpátky k těm svým… dítkám. Musí to být on?“

Otázka pomohla papežovi vzpamatovat se. Tohle byla jeho doména, Pietrocelli tu byl přes techniku, on přes duše.

„Musí, synu,“ odvětil rozhodně. „Věří absolutně a bez výhrad, je to fanatik, ale ne blázen. Jediný svého druhu, kterého máme k dispozici. A bibli zná nazpaměť.“

Kardinál kývl. Věděl to. „Je vám ovšem, Vaše Svatosti, jasné, že mu to nemůžeme říci tady na Zemi? Nikdy by na to nepřistoupil.“

„Zdaliž jídám maso z volů a piji krev kozlovou?“ rozhorlil se poněkud nepřípadně Pius. „Všechny pokyny musí dostat až na místě, to se rozumí. Ovšem,“ podrbal se na hlavě, „asi ho budeme muset...“

Odmlčel se a vrhl kradmý pohled na kardinála. Ten však dělal, jako by nerozuměl.

„...no, trochu upravit, ne?“ řekl, stísněně odvraceje zrak.

Kardinál s úsměvem sklonil šíji.

„To jistě, Vaše Svatosti, s tím se počítá. Buďte bez obav.“

Svatý otec sáhl pro doutník a v duchu řediteli své observatoře spílal: Začínáš si moc dovolovat, Cívko. Nejlepší by bylo poslat tě tam s nimi.

Ráno 24. prosince roku 2285 se papež cítil velmi špatně. Bylo to zřejmě z rozčilení. Pietrocelli naopak zářil a jásal, chvilku nepostál a neustále přecházel v purpurem čalouněné lóži zavěšené až těsně pod střechou obrovského hangáru. Dole v hloubce pod nimi se matně lesklo šípovité tělo kosmické lodi. Neměla jméno, žádné se jim nezdálo dost vhodné.

Všechno bylo připraveno. Vypadalo to neuvěřitelně, neboť kromě samotné lodi nebylo už v hale nic a nikdo, žádné rampy, žádné kabely, žádné přístroje, žádní roboti, žádní lidé. Nic. Jen hladká masa kovu bez jediného výstupku, bez jediného okna, přídí směřující vzhůru. Papež se polohlasně modlil.

„Už jdou,“ přerušil ho neuctivě Pietrocelli. „Svatý otče, už jdou!“ A opravdu, z šedavého přítmí přicházelo v řadě za sebou ve skafandrech s odkrytými průzory všech dvanáct. Z té výšky jim do obličejů vidět nebylo, stejně by se však z nich vyčíst nic nedalo. Kráčeli stejným neuspěchaným krokem, jeden za druhým: Petr, Šimon, Matouš, Jakub, Jan, Marek, Lukáš, Ondřej, Tomáš, Filip, Bartoloměj, Tadeáš. Když došli k lodi, v kovovém plášti se otevřela úzká štěrbina a androidi nehlučně zmizeli uvnitř. Střecha hangáru se pomalu odsunula.

Osmadevadesátiletý Luca Castiglione, z milosti boží Jeho zástupce na zemi, Pius toho jména čtrnáctý a jen o rok mladší ředitel papežské observatoře a Ústavu pro teologické studium kosmu Pietro Pietrocelli od té chvíle mlčeli a jen sledovali malý monitor v lóži, na němž ubíhaly vteřiny. Na obrazovce se mihla šedesátka, když papež pronesl stísněným hlasem:

„Stejně vám řeknu, Eminence, když pomyslím, že se budu muset modlit k tam tomu...“ Ukázal pohybem hlavy na loď, kde ponořen v hibernační lázni spočíval Áaron Gottlieber a zdálo se mu, že se vrací do Austrálie.

„Zvyknete si, Vaše Svatosti,“ šeptl kardinál.

Pět, čtyři, tři, dva, jedna, nula. Nic se nestalo. Jen tam, kde dosud stála kosmická loď, bylo prázdné místo.

Bůh odstartoval.

JAK ZACHRÁNIT BOHA

Ladislav Szalai

(Ze zápisků psychonauta Abdelara Smokvoje)

L. P. 2397, duben, neděle

Už mám dost toho věčného běhání v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů. Kdejaký robot se dneska válí v posteli a já, člověk, mám na tu bandu makat jako šroub? To teda ne. Rozhodl jsem se skoncovat s životem nádeníka a přihlásil jsem se do konkursu na psychonauta. Čert ví, co to je – zřejmě to má něco společného s psychovizí – ale mohl-li se přihlásit i neuropočítač DLABAT 2/376, náš snovedoucí, proč bych to nezkusil taky. Když se štěstí unaví...

Konkurs vysílala celá Sluneční konfederace. Nasadil jsem si psychovizní brýle a vešel do mě málo známý hlasatel. Povídá:

„Dám ti deset otázek, Abdelare. Když na ně správně odpovíš, postoupíš do dalšího kola.

Za prvé: Víš, kdo to byl Izák Neutron?“

„Nevím,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Za druhé: Kdo napsal knihu Stařec a hoře?“

„Nevím.“

„Za třetí: Jak zní Pierreboulleův zákon?“

„Nevím.“

„Za čtvrté: Kolik vážil Samson?“

„Nevím.“

„Za páté: Na kterých olympijských hrách startoval Ronald Reagan?“

„Nevím.“

„Za šesté: Který architekt postavil Mont Blanc?“

„Nevím.“

„Tróju dobyl Homér nebo Schliemann?“

„Nevím.“

„Za osmé: Četl Buddha bibli?“

„Nevím.“

„Za deváté: Který slavný mořeplavec první objevil Slunce?“

„Nevím.“

„A za desáté: Koho vyhnal Svatý Petr z ráje?“

„Nevím.“

„Gratuluju ti, Abdelare Smokvoji,“ uklonil se psychovizní hlasatel a s profesionálním úsměvem mi oznámil, že jsem se desetkrát strefil do černého.

Správná odpověď zněla desetkrát „Nevím“.

Postoupil jsem do druhého kola.

L. P. 2397, duben, pondělí

Je to slastný pocit, nejít dva dny za sebou do práce. Jako účastník druhého kola jsem získal nárok na luxusní obsluhu. Před domem, kde bydlím, zastavil v devět hodin pojízdný bar. Sousedi mohli puknout závistí, když tři automatické hostesky nastoupily do výtahu a zazvonily u mých dveří.

Psychovize vysílala hodinu předtím zvláštní ranní zpravodajství. Dozvěděl jsem se, že do druhého kola postoupilo ze sto dvaceti pěti miliard soutěžících pouhých tři tisíce dvě stě dvacet. Všechno to byly počítače, roboti, androidi a Glubstrussovy fixní ještěrky. Já jediný mám hájit v druhém kole lidskou rasu! Přes noc se ze mě stal nejslavnější člověk Sluneční konfederace. Jen aby to vydrželo!

V poledne jsem si nasadil psychovizní brýle. Hlasatel do mě vešel stejně suverénně jako včera a povídá: „Tak co, Abdelare, jak se vede?“

„Ale jo, ujde to,“ já na to.

„Dneska to bude o něco horší. Těžká matematika,“ mrkl na mě povzbudivě. „Ale mám pro tebe jenom pět otázek. Zlom vaz.“

„Díky.“

„Tak tedy, za prvé: Víš, nebo nevíš, proč je jedna víc, než jedna ku jedné?“

„Vím,“ odpověděl jsem trochu nejisté.

„Za druhé: Víš, nebo nevíš, kolik nekonečen se vejde do čtverce nad odvěsnou?“

„Vím.“

„Za třetí: Víš, nebo nevíš, kolik váží vesmír pod tlakem sto tisíc atmosfér?“

„Vím.“

„Za čtvrté: Víš, nebo nevíš, jestli existuje Bůh?“

„Vím.“

„Za páté: Víš, nebo nevíš, jak ho zachránit?“

„Vím.“

„Gratuluju vám, Abdelare Smokvoji!“ začal mi hlasatel vykat a v očích se mu objevily slzy dojetí. „Já věděl, že mě nezklamete. Správná odpověď zní pětkrát vím. Jsem pyšný na to, že jsem vstoupil právě do vás. Díky tomu je teď moje další kariéra ve studiu zajištěna. Už teď vám mohu sdělit, že do třetího kola a vlastně do finále postupujete pouze vy, plazmatronický počítač NOF 6/116 a Glubstrussova fixní ještěrka Josef 2pík. Ostatní vypadli.“

To mě teda podržte...

Byl to rachot, když mě pancéřový supervůz psychovize odvážel do studia! A ty davy na ulicích! Mačkali se všichni jako housenky, aby mi provolali slávu. Co na mně najednou mají? Ještě v sobotu jsem běhal v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů a nepřišla se na mě podívat ani myš, a dneska jsem jim dobrý. Tak jen se koukejte, nic neuvidíte!

Vystoupil jsem z vozu a s potěšením sledoval, jak mi kordony policejních neuropočítačů prosekávají cestu ke dveřím studia. Pendreky jen svištěly.

„Ale mě ne! Mě ne!“ křičel někdo vysokým hlasem pár kroků přede mnou. „Já jsem přece ředitel psychovize! Já ho jdu uvítat!“

Provolávali mi slávu, každý se mě chtěl dotknout, poplivat pro štěstí. Natahovali ke mně ruce s mými hologramy a plastickými psychoprojekcemi, abych se jim na ně podepsal. Mávali transparenty a vlajkami s obrovskými písmeny A. S. Vlídně jsem jim kynul.

Pod pendreky se náhle prosmýkla drobná stařenka s nápisem ABDELAR's FANS CLUB a vstrčila mi do ruky promaštěný sáček. „Upekla jsem ti buchty, synáčku. To ti dodá sílu. Jsou s povidly.“ Dojalo mě to. Chtěl jsem jí poděkovat, ale neuropočítačoví poldové ji popadli a vlekli pryč. Ještě jsem zahlédl, jak zlostně mrská nohama.

Rychle jsem si nacpal sáček s buchtami pod košili. Šli na to na můj vkus trochu moc tvrdě, tihle maníci z NEPOPO. Už byli u mě a šoupli mě do dveří studia jako balík hydroponické slámy. „Jen se z toho nepopo!“ křikl jsem na ně odvážně. To jsem jim to dal!

Seděl jsem asi půl hodiny v audiohypnotické čekárně, než si mě odtud konečně vyzvedl ředitel psychovize. Na můj vkus vypadal příliš jako rváč. S těmi boulemi a modřinami od pendreků. Koukal jsem nenápadně tři metry stranou.

„Tady jsem!“ zapištěl. „Vítejte, slavný příteli! Dovolte, abych vám představil organizátory Velkého Konkursu.“

Otočil se pomalu dozadu. Teprve teď jsem si povšiml, že ve dveřích čekárny za jeho zády nehybně stojí dva roboti s obrovskými pyramidovitými lebkami a jeden počítací stroj na vzduchovém polštáři.

„Tohle je robesor Senac Impulsition.“

Bližší robot kývl pyramidou.

„Robesor HP Apatikus.“

Druhý robot elektronicky zašuměl.

„Sigma Sapiens Sapiens Sapiens.“ Počítací stroj se spokojeně zhoupl na vzduchovém polštáři.

„Smokvoj,“ utrousil jsem nedbale, aby si nemysleli, že mě dva kybernetičtí profesoři a jedna inteligentní pumpa vyrazí dech. Taky už jsem byl někdo!

„Jestli vám to nebude vadit, přestěhujeme se na chvíli do mé pracovny,“ uchopil mě zboulovaný ředitel v podpaží a dost neúspěšně se na mě zašklebil.

„Proč jsem si vás vlastně vzal takhle stranou, Abdelarde Smokvoji,“ spustil nejistě, sotva jsem se usadil. Chvilku nad tím uvažoval a pak pohlédl na Impulsitiona.

„Tak tedy, proč jsme si vás vlastně vzali takhle stranou,“ ujal se robot čile slova a začal rychlými kroky bloudit v kruhu po místnosti. „Proč jsme vlastně vyhlásili Velký Konkurs? Proč potřebujeme psychonauta a proč jsme nikomu neprozradili, co to vlastně je? Nač ty tajnosti, napadlo vás určitě, neboť tak inteligentního člověka to napadnout muselo... I vy jste byl určitě zvědavý, proč tolik tajností najednou,“ bloudil robesor Senac Impulsition dál nejistě dokolečka. „A teď přišla chvíle, abyste se dozvěděl, co za vším tím rozruchem vlastně vězí. Dnes už vám to můžeme prozradit – pouze vám to můžeme prozradit – neboť jste jedním ze tří finalistů Velkého Konkursu, ale nejen to – teď poslouchejte dobře: vy jste jeho vítězem!“

„Cože? Já že jsem vítězem?“ vyskočil jsem z křesla a otevřel ústa překvapeně dokořán. „Jak to? Vždyť ještě nebylo finále!“

„Nekřičte tolik,“ napomenul mě robesor HP Apatikus. „Nikdo se nesmí dovědět, na čem jsme se tady ujednali. Pochopte to dobře: my – tedy já, robesor Impulsition a Sapiens Sapiens Sapiens – jsme se rozhodli, že psychonautem budete vy. Jste člověk, a to poslání se pro vás nejlépe hodí. Teď vám přečtu tenhle tajný záznam,“ vytáhl si rychle z čela bílou pásku a začal číst: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!

„Tuto zprávu,“ pohlédl na mě robesor významně, „jsme zachytili na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, které jsme zatím zkoumali psycholokátorem. Vypadá to, jako by veškeré lidské mozky obsahovaly jakýsi dědičný element obsahující toto volání o pomoc. Bůh se zřejmě dědí z generace na generaci, ať chceme či ne.“

„Po dlouhých výzkumech jsme došli k závěru,“ převzal slovo Sigma Sapiens Sapiens Sapiens, „že v mozku každého člověka existuje prostor nesmírně malých mikroskopických rozměrů. V tomto prostoru – podle naší teorie – se nachází jakási nadpomyslná bytost, jakési jsoucno vyššího kosmického řádu, které jsme z nedostatku jiných vhodných termínů označili tím bezmála zapomenutým slovem „Bůh“. Bůh je zřejmě někým nebo něčím ohrožován a vysílá o tom zprávu na nesmírně krátkých vlnách.“

Tomu jsem tedy moc nerozuměl. „A co já s tím mám společného?“ zeptal jsem se jich.

„Vy poletíte zachránit Boha, psychonaute,“ odpověděl mi počítač s ledovým klidem.

„Jenže já...“ začal jsem, ale už byli asi netrpěliví, a tak si přečetli moje myšlenky dřív, než jsem je stačil vyslovit.

„Konkurs se bude konat za několik minut, nemějte strach,“ uklidňoval mě HP Apatikus. „Vy budete jeho vítězem. Teď už vám nemusíme nic tajit. Naoko se celé té psychovizní parády zúčastníte a na všechny otázky odpovíte ANO, ANO, ANO. Ano?“

Neměl jsem nejmenší chuť letět někoho zachraňovat, ať vysílal, co vysílal. Rázem jsem se rozhodl, že schválně odpovím NE a NE a NE. To bude překvapení, až selžu před svědky, před miliardami bytostí Sluneční konfederace, které budou sledovat konkurs v psychovizi!

Vešel jsem spolu s ředitelem do sálu vyzdobeného svítícími škeblemi z Venuše. Všechna psychovizní děla se na nás okamžitě zaměřila. Rázem jsme vstoupili do miliard myslí.

„Abdelar Smokvoj!“ představil mě něčí zvučný hlas.

Maličko jsem se uklonil a poplašeně si začal okusovat nehty. Zazněl bouřlivý umělý potlesk.

„To je prosím náš kandidát číslo tři,“ vyšel mi naproti hlasatel v černých vodotěsných šatech a podal mi s oslňujícím úsměvem ruku. „Dovolte, milý Abdelare,“ vedl mě pomalu ke středu sálu, kde stály dva stoly – jeden pro soutěžící a druhý pro porotu – „abych vás představil vašim konkurentům.“

„Tohle,“ ukázal na neforemný plazmatronický počítač těsně po generálce, „je NOF 6/116. Zde vedle sedí Josef 2pík.“

Stiskl jsem napřed mechanickou ruku počítači a pak jsem potřepal topornou nožkou Glubstrussově fixní ještěrce. Sodíková bytost si mě změřila chladnýma pohrdavýma očima a usadila se zpátky na svoje místo.

„Předávám slovo profesoru Senacu Impulsitionovi, předsedovi konkursní komise, která za několik málo okamžiků předloží kandidátům na psychonauta rozhodující otázky!“ zvolal hlasatel.

„Vážení psychovizní diváci, milí přátelé,“ spustil robot. „Jistě jste všichni velice napjatí a chtěli byste už teď znát, co je to vlastně psychonaut, proč vlastně věnovala psychovize jeho výběru takové úsilí? Vždyť téměř osmdesát procent občanů Sluneční konfederace se zúčastnilo našeho Velkého Konkursu. Rád vám ještě před zahájením finálového střetnutí tří uchazečů odpovím. Psychonaut je ten, kdo poletí prostřednictvím psychovize nejen do lidského vnímání, ale přímo do lidské duše! Slyšíte dobře: psychonaut poletí přímo do samotného jádra lidské psychiky. Co tam bude dělat? Bude zachraňovat Boha! Soutěžící už znají text závažné zprávy, která byla zachycena na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, jež se zatím podařilo vědcům prozkoumat. Vy ji teď uslyšíte poprvé. Zní: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!“

Robot se významně odmlčel, aby zvýšil napětí, a pak pokračoval:

„Za chvíli se dovíme, kdo bude psychonautem. Bude-li to plazmatronický počítač, Glubstrussova fixní ještěrka, nebo člověk. Jen jedno je už jisté: Bude to ten, kdo nejlépe zodpoví tři velice složité otázky, které pro tento účel sestavil inspirační řetěz myslících strojů z Uranu, Neptunu a Pluta. Finále začíná!“

Nemám rád řečnění a byl jsem z toho všeho tak popletený, že jsem přestal vnímat, co se kolem mě vlastně děje. Najednou jsem si vzpomněl na sáček s buchtami, který se mi pod košilí zatím mírně rozpatlal. Buchty s povidly? vrtalo mi hlavou. Že bych je ochutnal? Na kuráž? No no, to přece nemůžeš, napomínal jsem se. Dívá se na tebe celá Konfederace. Ale sliny už se mi začaly sbíhat v ústech – jenom si kousnu, potajmu, aby nikdo neviděl...

„První otázka zní,“ dolehlo ke mně z dálky. „Je Bůh vševědoucí? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano,“ řekl rychle počítač.

„Ano,“ vyhrkla Glubstrussova fixní ještěrka.

Ne, ne, ne! chtěl jsem vykřiknout, abych tu podvodnou porotu dopálil, ale zničehonic jsem se začal dusit. Nevylezlo ze mě ani slovo. Buchty mi uvízly v hrdle!

„Číslo tři bez odpovědi!“ dodal někdo za mě.

„Druhá otázka: Jak se jmenovala matka Boha za svobodna? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ řekli současně moji konkurenti. Já k tomu nedodal nic. Oči mi div nevylezly z důlků.

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Třetí a poslední otázka: Chodil někdy Bůh skutečně po světě? Jestliže ano, tak za kým? Jestliže ne, tak proč ne? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ odpověděli oba.

Já jenom modral. Ta babka snad ty buchty zadělávala klihem!

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Číslo tři se stává psychonautem!“ vyhlásil po dlouhé odmlce předseda konkurzní komise robesor Senac Impulsition. Ředitel psychovize ke mně radostně přiskočil a udeřil mě do zad.

„Gratuluju!“ zvolal.

Tou herdou mi nejspíš zachránil život.

„To je podvod!“ rozkřičeli se neuropočítač a ještěrka. „Vždyť jste nám řekli, abychom odpovídali ano!“ Mně to také řekli, chtěl jsem jim sdělit, ale nebyl jsem ještě schopen slova.

„V tom spočíval celý náš trik,“ prohlásil potěšeně předseda. „Všem třem jsme poradili, aby odpovídali ano. Ale otázky byly záměrně zvoleny tak, aby odpověď nemohla znít ani ano, ani ne. Chtěli jsme mít jistotu, že vybereme dobře. Nejinteligentnější z vás se prosadil tím, že se distancoval od jakéhokoliv mylného rozhodnutí. Byl to Abdelar Smokvoj, kdo neřekl ani á, ani bé. Proto se zcela zaslouženě stává psychonautem. Jenom nejmoudřejší a nejprotřelejší bytost v celé Sluneční konfederaci je hodna toho, aby se ujala takového úkolu, jakým je záchrana Boha. Jenom tomuto člověku,“ ukázal na mě pyšně, „může naše košatá civilizace svěřit do rukou nejlepší bojové prostředky, nejdokonalejší výplody techniky a lékařství, prostředky čerpající z nejmodernějších poznatků matematiky, fyziky, chemie, biologie, metaintelektologie, existenciologie a vůbec všech exaktních i neexaktních věd. Všechno, co je zapotřebí k záchraně Boha, svěřujeme teď tomuto člověku, tomuto skvělému muži, Abdelaru Smokvojovi. Zapamatujte si na věky věků jeho jméno, předávejte je z generace na generaci. Abdelar Smokvoj, to je on!“ mířila na mě kovová profesorova ruka. A já tam stál a zíral.

Ale co, napadlo mě nakonec, když psychonaut, tak psychonaut. Jako nejinteligentnější bytost musím tohle důležité poslání přijmout.

L. P. 2397, duben, úterý.

Měl jsem velice neklidnou noc. Zdálo se mi, že kráčím nesmírně dlouhou a úzkou chodbou. Na jejím konci číhala Glubstrussova fixní ještěrka a v zadečku jí kmitalo ostré ocelové žihadlo.

„Pardon,“ povídá mi robot v bílém plášti, držící v ruce stříkačku s jehlou dlouhou skoro půl metru. „Pardon, asi jsem píchnul malinko vedle.“

„Co tu děláte?“ obořil jsem se na něho. „Kdo vás pustil do mého bytu, robote?“

„Nařídili mi, abych vás dnes ráno očkoval proti dětské obrně, tetanu, tuberkulóze, černému kašli, úplavici, choleře, záškrtu, amoku, angině pectoris, alkoholu, nikotinu, LSD, osypkám, žloutence, velikášství, zarděnkám, rakovině, infarktu, politice, volné lásce, rýmě, kašli, infantilitě, vzteklině...“

„Tak dost!“ zařval jsem. „Jak jste se sem vlastně dostal?“

„Jsem lékař,“ odpověděl popuzeně. „Plním jenom svoji povinnost.“ Pak se pobaveně usmál, vytáhl z kufříku svazek paklíčů a zachřestil mi jimi před očima. Vyrazil jsem s ním dveře.

Jak jsem zjistil, hlídal v noci náš dům zvláštní fotostřelecký oddíl. Fotostřelecké neuropočítače nestačily střílet fotografie mých obdivovatelů a obtěžovatelek do registračního střediska, kde speciální hypnopočítače vyhledaly vždy ten správný kód, automaticky stiskly správné tlačítko a vyfotografovaný objekt byl impulsem vyslaným na dálku donucen usnout. Kolem našeho domu to vypadalo jako v noclehárně. Rozesmál jsem se, když jsem spatřil před hlavním vchodem spát i chytrou parní mlátičku, co si před časem vyrobilo jedno technicky nadané dítě z protějšího domu a naučilo ji na mě pokřikovat: „Smokvoj, nejsi zmokloj?!“

Zvláštní posily polointeligentních buldozerů mi proklestily jenom s obrovským nasazením cestu k obrněnému supervozu psychovize.

Ve studiu mě zavedli k příšerně vypadajícímu zařízení. Už tam na mě čekali profesoři. Zatímco jsem si prohlížel něco, co vypadalo jako kovová chobotnice, povídá mi HP Apatikus: „Tak tohle je váš diachronický hyperbolický psychoplán, neboli DHP.“

„Strávíte v něm možná perné chvíle,“ položil mi Senac Impulsition dobrotivě ruku na rameno. „Jak se vám líbí?“

„A nekouše?“ vzmohl jsem se statečně na vtip.

„Teď k věci,“ chopil se otěží profesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens. „Akce proběhne asi takto: Vlezete si dovnitř a posadíte se do myšlenkového křesla. Nos si položíte na červeně vyznačený bod před vámi. Ruce a nohy vložíte do spalovacích otvorů, které dobře rozeznáte. Za žádnou cenu je nevyndávejte! Došlo by k neúplné destrukci a místo vás by se ve vaší duši mohl objevit nějaký nepovedený mutant.“

„Cože? V čí duši?“ polekal jsem se.

„Ve vaší. Vy totiž poletíte do vlastní duše,“ řekl stoicky.

„A to mi říkáte teprve teď?“ vyskočil jsem zděšeně. „Do vlastní duše? Vždyť z toho můžu mít smrt!“

„K tomu by nemělo dojít,“ řekl HP Apatikus, a teprve po chvíli dodal: „Vaše tělo tu po destrukci zanechá dokonalého dvojníka. To by vás mělo uklidnit. Ten dvojník bude natolik neschopný jakéhokoliv vnějšího i vnitřního pohybu – tím se nemyslí jenom fyziologické, ale i psychické projevy – že nemusíte mít žádné obavy. Jediné riziko, které existuje, se týká pouze vás, nikoliv vašeho dvojníka. V okamžiku, kdybyste... selhal, dvojníka oživíme a on bude pokračovat dál ve vašem životě.“

Páni, to mě podržte! Ti to mají ale vypočtené. Jestli selžu, tak si tu místo mě bude sladkostí života užívat nějaký dvojník. Snad abych si to ještě všechno rozmyslel!

„Tak dovnitř,“ vyzval mě nasládlým hlasem robesor Senac Impulsition. „Žádný strach, drahý Abdelare. Však vy nám neselžete. S vaší inteligencí...“

„A jak mám vlastně toho boha zachránit?“ snažil jsem se na poslední chvíli vytáhnout z nich rozumy.

„S tím si už vůbec nemusíte dělat starosti,“ uklidňoval mě HP Apatikus. „Však vy už si nějak poradíte. Váš DHP je vyzbrojen všemi dosažitelnými prostředky. Vše, co si dovedete představit, uskuteční ve zlomku sekundy. Vyplní jakýkoliv rozkaz. Stačí myšlenkový popud a DHP se pustí do práce. Stane se vaším neviditelným pomocníkem. Neviditelným, neboť po přistání jeho časoprostorová podstata přestane existovat. Zrovna tak, jako přestanete pro nás existovat vy, přestane stroj existovat pro vás...“

„No tohle,“ zavrtěl jsem udiveně hlavou. „To jsou mi věci!“

„Budete první člověk, první bytost Sluneční konfederace, která se stane nehmotnou, neprostorovou, dokonce nečasovou, budete nezranitelný, nepřemožitelný, vševědoucí... Jak vám závidím Abdelare Smokvoji! Tak rád bych letěl místo vás!“

Ale to je maličkost, hned si to prohodíme, chtěl jsem mu nabídnout, jenže to už Senac Impulsition bezkrevným strojovým hlasem zvolal:

„Posádko, nastoupit! Pozor! Pochodem vchod k objektu diachronický hyperbolický psychoplán! Hlavu sklonit! Lezem! Lezem! Sednout! Nos na červený bod! Ruce, nohy do spalovacích otvorů! Připraven?“

„Ale jo,“ rezignoval jsem.

„Připraven?“

„Připraven!“ zařval jsem zplna hrdla a na těle mi naskočila husí kůže.

„Deset, devět, osm, sedm,“ začal chladnokrevně odpočítávat. „Šest, pět, čtyři, tři, dvě, jedna, půl, čtvrt, PAL!!!“

L. P. 2497, duben, úterý.

Když jsem se probral z bezvědomí a vysoukal se z psychoplánu, koukám, a co nevidím. Robesoři omotaní pavučinami a pokrytí prachem nehybně trčeli v zatuchlé místnosti a kontrolky jim jen slabě žhnuly. Bouchl jsem HP Apatika do zad a zpod uvolněného krytu paměťových bloků mu vyběhly dvě kybernetické myši.

„Nnn... no... ko... ko... konečně!“ vyrazil ze sebe. Koktal pak už pořád – myšky mu nejspíš ohlodaly nějaké plošné spoje.

„Co je to?“ divil jsem se.

„Čekáme tu na vás sto let!“ rozčilil se Impulsition, pod prachem poněkud zrezivělý. „Člověče, co jste tam celou tu dobu dělal?“

Vůbec jsem nevěděl, že jsem někde byl, a natožpak sto let. Ale radši jsem se k tomu nepřiznal, když jim na tom tolik záleželo.

„Tak různě...“ pokrčil jsem rameny.

„Sakra psy... psy... psy...“ koktal Apatikus, až jsem se polekal, že začne štěkat.

„Psychonaute,“ vzal to za něho Sigma Sapiens Sapiens Sapiens nervózně šmejdící na vzduchovém polštáři sem a tam, „víte, co se teď dá zachytit na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků?“ A začal si z čela soukat zažloutlou pásku. Nějak se mu zasekla nebo co...

„Ať si to po... po... po...“

„... poslechne sám,“ doplnil rezignovaně Impulsition a začal mi cpát na hlavu psychodetekční přilbu. Do uší se mi praskotem mozkových signálů prodralo zoufalé volání:

„ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!!!“

„Tak to vidíte, člověče, co jste spískal,“ řekl skřípavým hlasem robesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens a začal mi rvát přilbu z hlavy.

Moc mu to nešlo. Nějak se mi zašprajcovala o svatozář.

SETKÁNÍ

Zdeněk Rosenbaum

Saša Malý, kterému přezdívali Alexandr Veliký, student druhého ročníku fakulty kosmických spojů, seděl na lavičce v parku a učil se na zkoušku. Tedy pokoušel se učit, jenomže mu to nešlo, protože měl hlavu plnou jara, Soni a spousty jiných věcí. Na kolenou mu ležela rozevřená Všeobecná pravidla kontaktu s mimozemskými civilizacemi, občas do nich mrkl a pokaždé mu jako naschvál padla do oka věta: „Základním účelem prvního kontaktu by vždy měla být výměna separovaných informací.“ Snažil se zapamatovat si to.

Znenadání si k němu přisedl jakýsi stařík, drobný člověk s šedými lesklými vlasy a tenkou hůlkou, přehodil si nohu přes nohu a nastavil tvář květnovému slunci, které viselo přímo nad stříbřitou střechou Lemova institutu. Saša si ho letmo prohlédl a hned se zase vrátil ke skriptům. „Základním účelem prvního kontaktu by měla být...“ zabručel si potichu.

„Výměna separovaných informací,“ doplnil ho stařík, aniž pohnul tváří. A vzápětí se omluvil:

„Promiňte, mladý muži, nechtěl jsem vás vyrušit.“

Saša ho ujistil, že se nic nestalo, protože on má stejně v plánu se na to vykašlat.

„Při nejhorším tu zkoušku neudělám. Ale Sincev není žádnej pes, s tím se dá mluvit,“ mudroval. „On ví, že piloti na pravidelných linkách se stejně k žádnýmu kontaktu nepřipletou.“

Najednou si Saša vzpomněl:

„A poslyšte, dědo, jak to, že vy to znáte nazpaměť?“

Stařík se jen pousmál.

„Jestlipak víte, kdo uskutečnil vůbec první kontakt s mimozemskou civilizací?“

Saša si pohrdavě odfrkl. „To přece zná každé malé dítě. Posádka Albatrosu v roce 2312.“

Starý pán kývl hlavou.

„A víte, který člen posádky?“

Saša se zarazil. To nevěděl. Pokud se mohl spolehnout na svoji paměť, v žádné učebnici se o tom nepsalo.

„Byl to otec toho vašeho Sinceva,“ řekl stařík potěšeně.

Od začátku bylo jasné, že to bude právě Kolja Sincev. Ani ne tak pro jeho kvalifikaci psychobiologa, ale především proto, že mimozemské civilizace byly jeho koníčkem. Jediný z posádky Albatrosu také věřil na inteligentní život ve vesmíru. Ostatní, většinou už veteráni kosmických cest, byli značně skeptičtí. Kapitán, který jednou objevil jakési fialové plísně na Boronu a musel kvůli nim strávit rok v přísné karanténě, dokonce tvrdil:

„Víš, Nikolaji, já si myslím, že lidé na Zemi, to je nějaké výjimečné vesmírné nedopatření.“

Ale Kolja si své přesvědčení vzít nenechal a trpělivě snášel posměšky svých přátel.

Stalo se to při zpáteční cestě. Planetu v souhvězdí Malého Psa měli obletět a vyfotografovat, nepočítalo se ani s vysláním průzkumné sondy. Nikoho to nevzrušovalo, vždyť to byla běžná procedura, kterou opakovali už bůhví pokolikáté. Ani Kolja, když ho Denis Powel, který měl službu, zavolal, nic netušil.

Denis si dával velkou práci, aby zosobňoval typického Angličana, kterého nic nerozhází – to byl jeho způsob humoru. Ani teď, když mu podával vytištěnou fotografii, nedal na sobě nic znát.

„Tak, Koljo,“ pronesl nevzrušeně, „tady je máš, ty své inteligentní pavouky!“

Kolja Sincev nejdřív nic nechápal. Teprve když na ostrém, kvalitním snímku spatřil štíhlou jehlu kosmické lodi, spočívající na povrchu planety, došlo mu, že se konečně dočkal. Byli tady. Přišel čas prvního setkání.

Navedli Albatros na oběžnou dráhu a všichni se nahrnuli do velitelské kabiny, vzrušeně komentovali všechny údaje přístrojů, fotografie, i zprávy průzkumné sondy, kterou nakonec pochopitelně vyslali dolů. Především se ukázalo, že planeta, kterou dosud znali jen pod pořadovým číslem, je překvapivě pohostinná. Ovzduší bylo téměř shodné s pozemským, jen fluor v něm měl o něco větší zastoupení, ale nejdůležitější bylo, že se vzduch tam dole dá s největší pravděpodobností dýchat. Vyskytovala se tam i řídká vegetace soustředěná převážně podél několika vodních toků, vlévajících se do jediného moře. Žádné známky po civilizaci však nezjistili.

„Nu co,“ prohodil snědý Rádž, „náhodička. Návštěvníci jako my. Prostě hosté se sešli, a domácí pán nikde.“

„Jen aby,“ brzdil ho kapitán. „Ani nevíš, jestli tam jsou. Třeba to tu jen zapomněli, odložili. Nebo je to od nás, ze Země...“

„Tohle?“ píchl ukazovákem do zvětšené fotografie kybernetik Jobert. I laikovi muselo být jasné, že kosmická loď na snímku není dílem lidských rukou. Byla to dlouhá, neuvěřitelně úzká jehla se zakulaceným koncem, něco jako hodně dlouhá protažená dešťová kapka ztuhlá při dopadu na planetu. „Měří minimálně 800 metrů.“

Dohady, mezi nimiž nechyběly ani pochybnosti, zda jde vůbec o vesmírné plavidlo, neboť k tomuto tvrzení je vedla skutečně jen diametrální odlišnost od všech útvarů na planetě, nakonec ukončilo rozhodnutí vyslat k cizí raketě rádiový signál.

Tenkrát ještě neexistovala žádná Všeobecná pravidla pro kontakt, ale pokládalo se za nejvhodnější začít jednoduchými matematickými formulkami. Odvysílali tedy základní aritmetickou řadu a prakticky ve stejném okamžiku, jako by neznámá loď na jejich volání čekala, odpověděla řadou geometrickou. A tak to šlo dál, přičemž zdola vždy přicházela adekvátní odpověď na vyšší úrovni.

Když skončili s matematikou, radili se jak dál, ale na nic kloudného nepřišli. Nakonec pověřili kapitána, aby přednesl krátké poselství. V archívech Ústavu mimozemských civilizací je někde jistě jeho text, stejně jako odpověď, která opět téměř okamžitě následovala. Samozřejmě, na Albatrosu slovům plným ostře vyrážených hrdelních hlásek nikdo nerozuměl. Neměli k dispozici UKR, univerzálního komunikačního robota, který je dnes běžnou součástí každé kosmické výpravy, a rozšifrovat by jim to trvalo měsíce – a to by ještě museli vědět, o čem je řeč.

„Tohle je k ničemu,“ rozhorlil se Sincev. „Nevím, proč se s tím vůbec zdržujeme. Přistaneme, vylezeme a vyříkáme si to s nimi.“

„Počkej,“ mírnil ho vždy rozvážný kapitán, „vždyť ani nevíme, co jsou zač.“

„No co?“ nedal se Kolja, „tady se to stejně nedovíme. Počítat dovedou a kanibalové snad taky nejsou. Jen se podívej na tu jejich raketu. Jsou určitě dál než my.“

Ještě se o tom chvíli dohadovali a dali za pravdu kapitánovi, že by přece jen bylo příliš riskantní přistát s Albatrosem, stejně jako vyslat oba výsadkové čluny. Takže nakonec dospěli k názoru, že odstartuje jen jeden a že se pak uvidí, a protože výsadkové čluny byly jednomístné, museli rozhodnout, kdo z nich poletí.

„Ať letí Kolja,“ navrhl okamžitě Denis Powel, „stejně by nepřežil, kdyby se to obešlo bez něho.“

Nikdo – ani Sincev – nic nenamítal.

Vybavili ho vším potřebným, přes jeho protesty mu dali s sebou i laserovou pušku, nařídili mu nevylézat ze skafandru, udržovat nepřetržité rádiové spojení a informovat o všem, co hodlá udělat.

„Nejsem přece malej kluk,“ zlobil se Kolja. „Všechno bude v pořádku, co se bojíte!“

Na poslední chvíli k němu přišel s vážnou tváří Dag Pedeström a začal mu malým hřebínkem přičesávat čupřinu.

„Aby nám tam neudělal ostudu,“ vysvětloval.

„Dej mi prosím tě pokoj,“ odstrčil ho Kolja, přes všechno už dost nervózní. „Copak je to nějaká komedie?“

Všichni se pokoušeli žertovat, jen aby zastřeli vážnost a důležitost blížícího se setkání. Vždyť to byl historický okamžik – první kontakt dvou vyspělých civilizací.

Sincev dosedl se svým výsadkovým člunem necelou stovku metrů od cizí rakety. No co, říkal si, jaképak okolky.

Otevřel příklop a vystoupil. Nahoře na Albatrosu se celá posádka shlukla kolem přijímače, v němž zněl Koljův hlas trochu zkresleně.

„Tak jsem tady,“ hlásil a bylo v něm cítit vzrušení, „otvírám příklop. Vystupuji. A heleme se...“

Nastala odmlka.

„Co je, Koljo?“ bezmála vykřikl kapitán. Ale Sincev se vzápětí ozval:

„To nic... mrška přitažlivost... je tu o hodně menší než na Zemi, sotva poloviční, bych řekl... letěl jsem jak pumlíč. Už je to v pořádku.“

Nahoře si hlasitě oddechli.

Kolja zatím pozoroval cizí raketu. Stříbrná kapka se opravdu vymykala vžitým představám; její hladké tělo nenarušoval žádný otvor okna nebo dveří, žádný viditelný spár, dokonce tu nebyly ani žádné otvory trysek. Čert ví, na jakém principu se to vlastně pohybuje, pomyslel si. „A co teď, mám tam snad jít a zaklepat?“ uvažoval nahlas.

„Jen se do toho nežeň, Sinceve,“ řekl nabádavě kapitán. „Dočkej času... Však oni se ukáží.“

Kolja došel až na třicet metrů k raketě. Indikátory na jeho skafandru nesignalizovaly žádné nebezpečí. Když se nic nedělo, rozhlédl se kolem. Krajina byla složená z nízkých oblých dun, mezi nimi se, hnány mírným vánkem, koulely velké fialové chomáče jakýchsi chmýřovitých rostlin. Bylo tu i několik podivných keřů s holými, napohled pružnými větvemi, které se stáčely dovnitř a vytvářely něco na způsob kalichu, v němž spočíval vždy jeden oranžový, kulatý plod podobný pomeranči. Koljovi se to líbilo. Ale nepřišel se sem kochat krajinou.

Znovu se obrátil k lodi.

„Hej,“ vykřikl, „kde jste? Pojďte si popovídat!“

„No tak, Koljo,“ zabzučel mu do uší kapitánův hlas, „co to děláš! Takhle hulákat...“

Nikolaj Sincev však byl netrpělivý. V duchu si představil, jak bude o setkání vyprávět doma na Zemi, jak budou děvčata koukat, panečku, vždyť on je vlastně první ze všech! Popošel ještě několik kroků.

Náhle se trup cizí rakety rozevřel. Kolja byl připraven na všechno, přísahal si, že ho neohromí žádní inteligentní pavouci, chapadlovité nestvůry, pochodující rosol nebo třeba mluvící mlha. Přesto však, když spatřil vycházet z otvoru cizí bytost, vykřikl úžasem.

„Co je, Koljo, co se stalo?“ ptali se znepokojeně z Albatrosu.

Jenomže on jejich hlas vůbec nevnímal.

„Sinceve,“ naléhal kapitán, „co se děje, odpověz, slyšíš, odpověz!“

Bylo to jen jako vzdálené bzučení neodbytného komára.

Kolja jen stál a zíral. Vstříc mu přicházela krásná dívka, oděná v přiléhavé kombinéze, bez skafandru a prostovlasá. Vítr jí pohazoval plavými kadeřemi, na ústech jí tkvěl úsměv jak nádherný, snový motýl. Rozběhla se k němu. Nižší gravitace způsobila, že se pohybovala dlouhými plavnými skoky jako ve zpomaleném filmu, úsměv se jí ještě rozjasnil a rozevřela náruč.

Nikolaj Sincev nemohl odolat. A ani nechtěl. Bylo to nad lidské síly. Všechno na světě, v celém vesmíru, s výjimkou té krásné utíkající dívky, přestalo existovat, zůstala jen ona a obrovská, narůstající, palčivá touha.

Kolja jedním trhnutím shodil skafandr a odhodil ho do písku. Do plic mu vnikl čistý, neznámou vůní prosycený vzduch. Zhluboka se ho nadechl a rozběhl se jí vstříc. V pohozené přilbě se ze sluchátek dral vyděšený hlas kapitána Albatrosu.

Setkali se a padli si do náručí. Kolja ji prudce sevřel a zatočil se s ní; byla lehká jako pírko. Pak ji znovu postavil na půdu planety, pro niž stále ještě neměli jméno, a políbil ji na rty.

Saša Malý, přezdívaný Alexandr Veliký, se na staříka zvědavě zadíval. Ten však byl myšlenkami kdesi daleko...

„Ale,“ vyrušil ho, „v učebnici se přece píše...“

„Nu ano, ano,“ vrátil se starý muž na Zemi, „píše se, že to byly amorfní bytosti z Cefeid, schopné utvářet libovolně vlastní podobu. Což je pravda. Jen se mi zdá důležité, že to dokážou nejen podle potřeby, ale někdy i podle nevyslovených přání...“

„A co ten Kolja,“ zajímal se student, „jak to s ním dopadlo?“

„Jak, jak, to si umíte představit, mladý muži. To se ví, odskákal si to. Třebaže ještě neexistovala ta vaše... Všeobecná pravidla. Možná je teď právě kvůli němu v nich ta věta, že Základním účelem prvního kontaktu by měla být... no,“ vybídl ho stařík.

„Výměna separovaných informací,“ dokončil automaticky Saša. Starý muž spokojeně kývl a vstal z lavičky.

„Já myslím, že tu zkoušku uděláte,“ řekl. „S tím vaším Sincevem se určitě dá mluvit. Tak na shledanou.“

Obrátil se pomalu a odcházel, lehce se opíraje o tenkou hůlku.

„Počkejte,“ vykřikl Saša, „a jak to, že vy to všechno tak dobře víte? Jako byste byl při tom!“

Ale stařík ho už asi neslyšel, protože se ani neotočil, nýbrž kráčel dál květnovým odpolednem po cestičkách univerzitního parku, vysypaných žlutým pískem, před očima vzdálený obraz běžící dívky s vlajícími vlasy a rozevřenou náručí...

SETKÁNÍ

Ladislav Szalai

Výletní implozor Astrogravitana 227 namířil svůj ostrý dravčíi zobák ke slabě blikajícímu ohníčku Mléčné dráhy a roztáhl do šíře obrovská průsvitná křídla z vázaných neutrinových polí. Připomínal v té chvíli impozantního orla, který zahlédl v dálce bezbrannou kořist a právě se na ni chystá rychlostí blesku vrhnout; ačkoliv rychlost blesku není to správné přirovnání, neboť výletní implozor Astrogravitana 227 s dvěma sty padesáti tisíci lidskými bytostmi na palubě se většinou pohyboval absolutní, takzvanou nulovou rychlostí, což znamená, že v jednom okamžiku byl zde, a ve stejném okamžiku, kdy odstartoval, jste ho mohli objevit o tisíce kosmických jednotek dále.

„Vítám vás na palubě, milí hosté, drazí přátelé,“ ozval se nad hlavami cestujících příjemný ženský hlas. „Astrogravitana 227 přesně za pět minut odstartuje. Než k tomu dojde, dovolte, abych řekla několik slov o cíli naší cesty, jímž je dnes, jak jste si všichni přáli, planeta, kde se před dávnými časy zrodilo lidstvo a již jsme asi před sto šedesáti tisíci lety opustili, aby se naším domovem stal celý vesmír. Za kratičkou dobu spatříme všem nám tak drahou planetu Zemi. Vy, kteří jste si nechali odvysílat do informačního mozkového subcentra podrobné údaje, víte teď, v jaké časové fázi Země se vynoříme nad jejím povrchem, ale těm, kdo to do této chvíle neučinili, prozradím, že se ocitneme v předposlední vývojové fázi takzvaného pozemského intelektu, což nám umožní skok nulovým prostorem. Ocitneme se v letech tisíc až dva tisíce, tedy v době, kdy na zeměkouli žili takoví pravěcí myslitelé jako například Aristoteles, Kleopatra, Gulliver, Einstein, Holoubek, Lalapasar a Trig-trig. Dovolím si vás všechny upozornit, že Astrogravitana 227 se dnes stane prvním implozorem v historii nulového cestování, jemuž se podaří proniknout do tak šerého dávnověku lidstva. Právě proto s námi letí i patnáct tisíc vědeckých pracovníků. Prosím, abyste měli pochopení pro jejich práci a nerušili je příliš hlasitým rozhovorem.

A nyní už se připravme ke startu. Za několik okamžiků dojde k implozivní kosmoreflexi, tedy ke skoku nulovým prostorem.“

Příjemný ženský hlas zmlkl a místo něj začal strojový hlas startovního signalizátoru odpočítávat: „Třicet, dvacet devět, dvacet osm... Sedm, šest, pět, čtyři, tři, dvě, jedna...!“

Advar Gipon přitiskl napjatě tvář na průsvitnou hmotu pozorovací výdutě a bleskovým myšlenkovým povelem příslušnému mozkovému subcentru zaostřil svůj zrak natolik, že mohl detailně pozorovat předměty vzdálené na sta kilometrů od sebe. Zároveň mu hlavou proběhla myšlenka, že kdyby se silně soustředil, mohl by na nekonečně krátký okamžik spatřit nulový prostor, ale nestačil se ani pousmát nad takovou bláhovostí, když náhle implodrom kolem jejich implozoru zmizel a ve stejném okamžiku se před jeho překvapeným pohledem vynořila překrásně oblačná (tak, jak ji odjakživa popisovali básníci) kolébka lidstva – Země.

„Och!“ vydechlo jako na jediný povel dvě stě padesát tisíc hrdel a pět set tisíc očí seřízených na detailní pozorování se užasle rozšířilo.

„Jak je krásná!“ zaslechl vedle sebe hlas své ženy.

„Nádherná!“ doplnil ji muž z jeho levé strany.

Ženský hlas nad jejich hlavami se opět ozval:

„Ano, přátelé, slyším vaše užaslé hlasy. Je opravdu krásná, nádherná, skvělá, čarovná, okouzlující, něžná, snově oblačná... Je to opravdu naše drahá Země, kolébka lidského rozumu a citu. Vítáme tě, matko planet, buď pozdravena, ty mezi všemi jediná! Dobrý den, Země! Dobrý den i vám, naši dávní otcové a matky! Synové a dcery z daleké budoucnosti se vám dnes přišli poklonit! Vy je nevidíte, neboť vám ještě nenarostla křídla, ale oni vidí vás! Vidí vás a na jejich tvářích se objevily opravdové slzy!

Přátelé,“ hřímal teď hlas z plné síly, „zapějme ve chvíli tohoto krásného setkání prastarou hymnu Země, matky planet!“

Hlas začal zpívat Ódu na radost a dvě stě padesát tisíc hrdel se k němu spontánně přidalo.

Když píseň dozněla, Advar Gipon si setřel pravou rukou z tváře slzy. Tak je to přece jen pravda, prolétlo mu hlavou, že ten, kdo Ji poprvé spatří, pocítí závan prastaré lásky a úcty, dojímající až k opravdovým, nikoliv umělým slzám. Ano, je to pravda – teď to ví.

„Podívej, Afrika!“ objala ho jeho žena pohnutě kolem ramen. „Vidíš, tamhle je to město... jak jen se jmenuje... Řím! Dívej se, Advare, ta věžička, to je Eiffelovka! A ty jsi tvrdil, že ji postavili až v roce dva tisíce pět set... Vidíš toho muže, který se prochází dole pod ní? Možná je to sám bájný vojevůdce Napoleon Cézar!“

„Kde by se tam vzal, Ino,“ usmál se na ni pobaveně, „ten se přece narodil nejmíň pět set let předtím, než ji postavili. A tehdy se lidé dožívali jenom sta, nanejvýš dvou set let.“

„Ten muž je podle mých výpočtů buď slavný tenor devatenáctého století Luis Armstrong,“ otočil se k Advaru Giponovi muž sedící po jeho levém boku, „anebo dadaistický básník Georges Simenon. A nezlobte se, prosil bych, abyste se bavili poněkud tišeji. Patřím mezi těch patnáct tisíc vědců, o kterých se mluvilo, a ke své práci potřebuji naprosté soustředění.“

„Samozřejmě, promiňte...“ odpověděl mu Advar Gipon rozpačitě a významně pohlédl na svoji ženu.

„Promiňte,“ řekla i ona, ale to už jí muž, doslova obložený soustavou vědeckých přístrojů, nevěnoval pozornost. Chvíli ještě sledovala se sešpulenými rty jeho podivnou činnost a pak znovu objala svého muže kolem ramen a téměř ustrašeně mu zašeptala do ucha:

„Taky jim mohli vyhradit zvláštní oddělení. Nakonec abychom se domlouvali telepaticky.“

„Co se dá dělat,“ odvysílal jí Advar Gipon. „Je to jeho koníček, tak ho nebudeme rušit.“

„Jestlipak víš, kde je teď Austrálie?“ zeptala se Ina Giponová telepaticky svého manžela, ale odpověď už nedostala, protože právě v tom okamžiku se nad hlavami dvou set padesáti tisíc pasažérů ozval pronikavý, ječivý tón poplašného zařízení a vzápětí vzrušený ženský hlas přednesl toto hlášení:

„Pozor! Pozor! Vyhlašujeme poplach třetího stupně! Hlavní intelektor našeho implozoru objevil ve vzdálenosti několika tisíc kilometrů od nás těleso, přibližující se k nám první kosmickou rychlostí. Prosíme, abyste zachovali klid; v žádném případě nám nehrozí nebezpečí. V této chvíli se Astrogravitana 227 právě zahalila do jednostranné průnikové clony, takže se nemusíme obávat žádného předmětného střetnutí. Zatím setrváme na místě, ale připoutejte se, prosím, možná bude nutno provést nepatrnou korelaci, při níž dojde k slabému přetížení.“

Dvě stě padesát tisíc výletníků a vědců obrátilo svůj zrak překvapeně vzhůru, jako by tam mohlo zahlédnout palubní informátorku. Advar Gipon se vzrušeně opřel lokty o neviditelné záhyby svého gravipulzního křesla a zaskočeně pohlédl na svoji ženu.

„Co to má znamenat?“ zamumlal nespokojeně. „Kvůli meteoritu by přece nevyhlašovali poplach?“

„Asi míří přímo na nás,“ zamžikala nervózně víčky.

„To zřejmě míří, ale s takovou maličkostí by si přece automaticky poradila průniková clona, proč tedy vyhlásili poplach a mluví o možnosti nepatrné korelace? Zřejmě se jim na tom něco nezdá...“

„Pozor! Pozor!“ ozvalo se seshora. „Žádáme astrobiologa Kalima Óju, který neodpovídá na telepatický signál, aby se okamžitě dostavil do poradního sálu hlavního intelektoru! Opakujeme: Žádáme astrobiologa Kalima Óju –“

„Něco se děje,“ znejistěl Advar Gipon. „Něco se stalo a nechtějí nám to prozradit. Nejlepší bude, když se zeptám přímo intelektoru...“

Advar Gipon přimhouřil víčka a z jeho mozku vyšlehl směrem k hlavnímu intelektoru Astrogravitany 227 tenký svazek vln obsahujících telepatický kód, jímž žádal o spojení. Věděl, že na něco podobného má právo jenom v závažném případě, neboť hlavní intelektor byl každému normálnímu člověku vysoko nadřazen.

Po několika vteřinách telepatického ticha zachytil přijímací signál z poradního sálu intelektoru.

„Tady Advar Gipon, výletník,“ začal okamžitě co nejstručněji vysílat. „Já a moje žena žádáme o řádné vysvětlení, proč byl vyhlášen poplach třetího stupně. Chceme také vědět, jaké těleso se k nám vlastně blíží? Konec dotazu.“

„Všichni cestující budou informováni během několika sekund,“ odpověděl bez jediného záchvěvu emoce hlavní intelektor. „Konec odpovědi.“

„Hned se to dozvíme,“ obrátil se Advar Gipon telepaticky ke své ženě.

„Milí přátelé,“ ozval se po několika vteřinách hlas palubní informátorky, „právě mi bylo sděleno z poradního sálu hlavního intelektoru, že drobné těleso, které se k nám blíží, se skládá převážně z primitivních kovových slitin. Uvnitř je prizmatická dutina obsahující některé organické sloučeniny. Podle názoru hlavního intelektoru a zúčastněných odborníků se jedná o dosud neznámý druh meteoritu, který se za pomoci vnitřního tepla nadmul tak, že vytvořil tuto unikátní kovovou bublinu. Hlavní intelektor se domnívá, že těleso bylo vyvrženo do stratosféry některou z četných pozemských sopek. Objevily se i jiné hypotézy, podle nichž vzniklo těleso topologickou destrukcí, jakýmsi zauzlením prostoru, což prý zavinil náš implozor. I tuto variantu vzal hlavní intelektor v potaz, a proto vyhlásil poplach třetího stupně.

Za chvíli spatří každý z vás ve svém bioholografickém pozorovacím subcentru plastický průřez obalem objektu, jenž nás za dvacet pět sekund mine ve vzdálenosti necelých deseti metrů.“

Advar Gipon se okamžitě soustředil a zároveň spokojeně pomyslel na to, že se jeho chmurné obavy nenaplnily – žádné nebezpečí nehrozí. Pak zavřel oči, ačkoliv to bylo zbytečné, a v tom samém okamžiku spatřil velice podivný podlouhlý předmět, který jako by patřil spíše do snu než do skutečnosti. Byl to ten nejzvláštnější meteorit, jaký kdy viděl. Vzápětí ho šokoval další obraz – v průřezu tělesa, zhotoveném za pomoci takzvané mikrofotonové pily, totiž uviděl něco, co by tam očekával ze všeho nejméně. Uvnitř seděl člověk.

„Člověk!“ vydralo se udiveně z dvou set padesáti tisíc úst. „Je to možné? Sedí tam člověk – člověk – a hýbe se!“

„Drazí přátelé!“ vpadl do uší cestujících vzrušený ženský hlas. „Slyším vaše překvapené výkřiky. I já vidím v průřezu originálního meteoritu, který právě prolétá kolem nás, sedět pohybující se trojrozměrný obraz člověka, ale jak mi bylo sděleno z poradního sálu hlavního intelektoru, to, co všichni vidíme, je jenom jakási kosmická fatamorgána. Tento vzácný úkaz, na němž se prý mohl podepsat i někdo z vás – nu, přiznejme mu smysl pro humor – svědčí pouze o tom, že ve vesmíru je možné všechno.

Milí cestující, bylo by to pěkné, kdyby toto těleso nebylo meteoritem, ale například stratosférickým vznášedlem pravěkých lidí, jenomže hlavní intelektor, obsahující intelektní elementy miliónů nejinteligentnějších lidí z více než pěti tisíc galaxií, došel k závěru, že živý, skutečný člověk není v žádném případě schopen cestovat v tak primitivním ,plavidle, jaké máme před sebou.

Dejme tomu, že by si v tomto meteoritu – pokud je to meteorit – vydlabal potřebnou skulinu a přiměl sopku, aby jej vyvrhla do stratosféry, ale uznejte sami: přežil by to?! Dejme tomu, že by to přežil. Ale jak by se potom vrátil zpátky na zeměkouli? Nedá se nic dělat, to, co všichni vidíte, je pouhopouhý přelud.“

„Samozřejmě, co jiného by to mohlo být,“ řekl vědec po levé straně Advara Gipona. „Aby se člověk mohl pohybovat v kosmickém prostoru, k tomu potřebuje ovládat antigravitaci, zónové pole nebo přinejmenším neutrinové stagnátory.“

„Ale stejně to bylo zajímavé,“ usmál se Advar Gipon a pomalu otočil hlavu za vzdalujícím se ,kovovým meteoritem‘, z něhož právě v tom samém okamžiku začal mladý usmívající se muž vysílat směrem k planetě, kde se narodil a odkud před několika minutami vzlétl, tuto zprávu:

„Kryt odhozen... Vidím Zemi... Trochu ještě roste přetížení. Cítím se výborně. Mám dobrou náladu.“

Z planety mu odpověděli:

„Chlapík, výborně! Všechno probíhá dobře.“

„Nad Zemí pozoruji oblaka,“ snažil se muž ovládnout svůj hlas, „drobné skupinky mračen i stíny od nich. To je krása. Taková krása!“

Jurij Gagarin se nemohl vynadívat.