Table of Contents

- STROJ FANTAZIE

- O BEZHLAVÉM RYTÍŘI

- DOMÁCÍ POMOCNÍK

- HALLOWEEN

KOSMICKÉ GROTESKY

Ladislav Szalai

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-51-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-52-5 (ePUB)

STROJ FANTAZIE

Bylo nebylo, asi tak kolem roku 2135 pozemského času žil v malé chaloupce v horách jeden starý a chudý chalupník se svojí ženou a oba toužili jen po jediném, chtěli, aby se jim narodilo dítě. Několikrát se upsali vlastní krví ďáblu, ale jejich sen se ne a splnit. Nic nebylo platné, že se postili a modlili před prastarým počítačem, brali nejrůznější zakázané prášky a pili odvar z bolehlavu.

„Já se z toho snad zblázním,“ prohlásila jednou chalupníkova žena. „Mně už je všechno jedno. Když nemůžeme mít vlastní dítě, tak si osvojíme cizí. Stačí android, napůl člověk, napůl stroj. Dneska už jsou od lidí k nerozeznání, a jsou dokonce stokrát šikovnější. Teď, když jsme staří, by se nám takový android hodil. Stačilo by ho sice objednat telebilem, ale já ho chci napřed vidět...“

„Já taky,“ nadchl se chalupník. „Přece nebudeme kupovat zajíce v pytli.“

„Zítra napeču buchty na cestu,“ zatvářila se žena radostně „a pozítří vyrazíme do města. Trochu jsem šetřila, snad budeme mít dost peněz na pořádného kluka. Vždyť je to jedno, jestli je cizí, zvykneme si na něj a pak nám to už ani nepřijde.“

„Máš pravdu,“ přitakal chalupník. „Kluk jako kluk, stejně bude zlobit jako všechny děti. I když je trochu naprogramovaný, vyrobili ho přece jenom lidi a lidi myslí dnes jen na samá alotria...“

„Jen ať zlobí,“ zasnila se žena. „Naplácám mu metlou přes zadek a bude klid.“

Oba staří lidé se šťastně rozesmáli. Při představě zlobivého synka se jim vloudil do tváří šťastný úsměv a oči se jim rozzářily jako lampiony.

Pozítří vyrazil chalupník se svojí ženou do města. Naložili na starého osla ranec s buchtami, vědro pramenité vody, měšec s groši a vydali se na dlouhou cestu. Vzali to údolím přes dávno nepoužívaný kosmodrom mezi starými zrezlými raketoplány, přebrodili Jedovatou řeku a konečně za sedm dní dorazili k supermarketu Hallo, kde se jich okamžitě ujal nadšený prodavač.

„Máme na výběr stovky různých typů,“ líčil jim se zaujetím. „Jestli potřebujete lovecké psy, nejlepší je tento typ androida,“ ukázal na malou zubatou obludu, které trčel z čela neforemný sonar. Ten potřeboval ten podivný pes možná proto, aby mohl lovit hydroplazmové ryby, které plavaly opodál v obrovském akváriu.

„My chceme člověka, dítě, synka, aby nám doma nebylo smutno,“ opravil prodavače chalupník. „Doufám, že jsme sem nejeli zbytečně.“

„Ale zajisté, jak je libo,“ zaradoval se obchodník. „Dětí máme celou škálu. Od nejmenších batolat po třímetrové dlouhány. Račte prosím za mnou.“

Stařec a stařena se vydali na strastiplnou cestu napříč obrovským supermarketem a konečně po několika minutách bloudění mezi tisíci regály s různým zbožím zabočili do sálu, kde to vypadalo jako na bojišti. Po zemi se válely hromady hraček a mezi nimi desítky hašteřivých dětí.

Ani se nestačili rozhlédnout, když se jim jak dlouhý tak široký roztáhl k nohám plavovlasý kluk s pihovatou tváří a dal se o překot do pláče.

„Jauvejs,“ stěžoval si. „Rozbil jsem si koleno.“

Žena se k němu lítostivě sklonila a pomohla mu na nohy. „To muselo bolet,“ řekla. „Jak se jmenuješ?“

„Já se jmenuju Janek,“ zajiskřilo androidovi v očích. „Vezměte si mě,“ šel rovnou k věci. „Jsem ze všech nejlepší. Zaručuju kvalitu a spolehlivost. Připomínáš mi moji maminku,“ dal se znovu vychytrale do breku. „Maminku, kterou jsem bohužel nikdy nepoznal...“

„Chudinko,“ politovala ho znovu stařena. „Takový hezký kluk a nikdy jsi neměl maminku. Co říkáš, táto,“ obrátila se k chalupníkovi, „jak se ti tenhle kluk líbí? Já bych ho hned chtěla.“

„Jak myslíš,“ souhlasil muž, „ale nechceš nějakého většího? Tenhle by mi asi těžko pomohl při práci.“

„Práce je pro mě hračka,“ kasal se hned Janek. „Zvednu jednu tunu nad hlavu, co ty na to, táto,“ zasmál se vyzývavě. „Mám naprogramované snad všechny druhy prací. Se mnou žít bude hračka.“

„Tak vidíš, jednu tunu,“ podivila se chalupnice. „Kdo by to do něj řekl, že je takový silák.“

„Když dovolíte,“ objevil se náhle před chalupníkem skoro třímetrový habán, „jsem už starší a rozumnější, neberte si tohohle skrčka a vezměte si raději mě. Mám mnohem víc zkušeností.“

„Já taky, já taky,“ srotily se vedle starého muže a jeho ženy všechny ostatní děti. „Janek je porouchaný, je to blázen, chybí mu některé součástky,“ začali všichni svorně hanět malého plavovlasého androida.“

„Není vážně nějak porouchaný?“ obrátila se chalupnice tázavě k prodavači. „Máme to do města hrozně daleko a vyměnit ho za jiné dítě by asi byl problém.“

„Ručíme za kvalitu,“ zatvářil se prodavač nadšeně. „Tohle je úplně poslední vývojová novinka. Já sám bych si možná vybral jiné dítě,“ naznačil určitou nejistotu, „ale tenhle Janek je opravdu výborný.“

„Tak vidíš, mami,“ objal android starou ženu. „Jsem úplně nejlepší ze všech. Nebudete litovat, že jste si vybrali právě mě. Vůbec nezlobím, tedy jen trochu, vlastně jak kdy... A je se mnou pořádná legrace. Umím třistapadesát tisíc vtipů, možná ještě víc, protože si mohu vymyslet další.“

„Tak nám ho tedy zabalte,“ rozhodl se chalupník z ničeho nic. „Ten kluk se mi opravdu líbí.“

„Ale, tati, zabalte...! Přece mě nechceš zabalit do papíru, jako kdybych byl nějaký salám?!“

„Pardon,“ začervenal se zmatený muž. „Tak půjdeš pěšky.“

„Díky,“ uklonil se Janek legračně až k zemi a vzal svého nastalého otce a matku spontánně za ruce. Šťastná trojice zamířila k pokladně, kde nadšení chalupníka a jeho ženy na chvíli vyprchalo, když se měšec s groši ztenčil víc než o dvě třetiny, ale za chvíli všichni tři zapomněli na tuto chvilkovou útrapu a znovu se jim do tváří vrátil společný triumfální výraz. Teď už nebyli jen dva, osamělý muž a osamělá žena, ale rodina s dítětem, které se stačilo adaptovat během velmi krátké chvilky a stalo se bleskově součástí těch dvou, jako kdyby spolu všichni žili odjakživa.

Pro chalupníka a jeho ženu nastaly dny dosud nepoznané radosti. Janek byl všude a jako by jim zrovna četl z očí jejich tajná přání. Tolik jako teď se nenasmáli za celá léta.

Když po několika dnech dorazili do svého domku v horách, vyšlo jim vstříc několik desítek zvědavých vesničanů, kteří si s údivem prohlíželi krásného chlapce sedícího na oslu a mávajícího jim olšovým proutkem.

„Je jako princ,“ vydechla obdivně malá Miriam, sousedova dcera, která se do Janka na první pohled zamilovala.

„Vždyť je to jen android,“ snažil se jí s pošklebkem prozradit syn místního rychtáře, ale ona ho neslyšela, jenom dál u vytržení hleděla do tváře malého Janka, který ji svým zjevem doslova fascinoval.

Náhle android zahlédl její zamilovaný pohled, seskočil z oslíka a vzal ji nečekaně za ruku. „Ty budeš moje žena, až oba vyrosteme,“ řekl prorocky a políbil ji na tvář.

Vesničané na to hleděli s údivem a pak se všichni svorně rozesmáli. „Ten jde rovnou na věc,“ usoudil jeden z nich bodře. „Ale tak to má být. Až vyroste, bude to možná pěkný sukničkář.“

V této předpovědi se ovšem tento dobrý muž mýlil, jak měla ukázat budoucí léta. Janek si od této historické chvíle svého příjezdu do malé horské vesnice žádné jiné dívky ani nevšiml. Zůstal navždy věrný svému slibu a malé Miriam, s níž měl prožít celé své dětství a mládí.

To dětství a mládí bylo podobné mládí všech ostatních dětí ve vesnici. Janek proběhal, většinou společně s Miriam, každý zapadlý kout. Pálil se svými druhy a družkami ohníčky na opuštěném kosmodromu a lovil v Jedovaté řece hydroplazmové ryby, které sám sestrojil a do řeky nasadil. Protože ty ryby nebyly k jídlu a nikdo je nikdy nepotřeboval, pouštěl je zase zpátky, až se přemnožily a začaly vyskakovat na břeh. Naučil je proto chodit a zpívat, aby byly alespoň k něčemu.

Jak se ukázalo, chalupník zase tolik práce neměl, aby to Janek šmahem nezvládl. Nejvíc starostí zabraly zpočátku chlapci tři krávy, které musel každý den pást. Byly to možná poslední tři krávy na světě, které existovaly, protože všechny ostatní dávno vymřely na nemoc šílených krav. Bělka, Straka a Malina byly ovšem také šílené, ale v jiném slova smyslu. Protože se jednalo o hybridní klony ovčáckých psů a krav, poháněly se z místa na místo samy. Jejich vnitřní aparát byl tak uzpůsoben, že pokaždé, když se zatoulaly stranou pastviny, začaly samy na sebe štěkat a tímto způsobem se donutily vrátit do vymezeného území. Nepotřebovaly vlastně, aby je někdo pásl, ale nutně potřebovaly rozhaněče, protože se každou chvíli servaly, jako kdyby byli jenom psi, a ne také krávy.

Ty neustálé rvačky krávopsů, jak by se jim mělo správně říkat, Janka rozčilovaly a obíraly ho o vzácný čas. Jednoho dne se to rozhodl řešit a naordinoval jim opium. Zvířata měla pak časté vidiny, ale ztratila veškerý zájem se navzájem napadat.

Běžel rok za rokem a Janek začal pomalu dospívat. I Miriam, které zůstával ve svém srdci neustále věrný, se začala rozvíjet v půvabnou dívenku a oba mladí lidé se na sebe začali dívat s roztomilým ostychem.

Jednou večer vzal android svoji dívku něžně za ruku a zvedl zrak ke hvězdám, jimiž bylo nebe poseto jako bílými květy.

„Podívej,“ řekl zamilovaně. „Hvězdy. Co myslíš, že to je?“

„Jsou to obrovská slunce, některá větší, některá menší, než je to naše,“ odpověděla mu Miriam opatrně.

„Ne, to nejsou slunce, jsou to jen takové bludičky. Ano, jen bludičky,“ prohlásil mladík téměř naštvaně. „Opravdové slunce je daleko krásnější. To je to, co svítí v mém a tvém srdci,“ zatvářil se poeticky. „Věříš mi, Miriam?“

„Ano.“

„Já ti taky věřím a vezmu si tě za ženu. A jako svatební dar vymyslím jiný vesmír, kde na nebi září lidská srdce a samozřejmě i srdce androidů. Už jsem o tom dlouho přemýšlel. Sestrojím stroj fantazie, který plní ta nejtajnější lidská přání a za pomoci toho stroje stvořím nový vesmír, nekonečně mnoho vesmírů, kde jsou lidé i androidi šťastní, opravdu šťastní. Tam můžeme žít věčně spolu a s ostatními a naše láska bude bezedná...“

„Zní to pěkně,“ zatvářila se Miriam zamilovaně, „ale něco takového může stvořit snad jenom Bůh...“

„...a já,“ vzal ji Janek kolem ramen a pak ji něžně políbil.

O několik týdnů později oslavil chalupník a chalupnice svatbu svého „adoptovaného„ syna s krásnou Miriam. Potom se Janek vydal do města a nakoupil plno nepochopitelných věcí, které potřeboval na stavbu svého stroje fantazie. Když se vrátil, rozebral starý počítač a začal stavět nový, pokud to ovšem byl počítač.

Uplynulo několik dalších týdnů a stroj fantazie byl hotový. Byl jsem u toho a pamatuji se, jak se ho Janek chystal spustit. Všechno by bylo dokonalé a nádherné, kdyby se mu to podařilo, ale zlý osud volil jinak. Rychtářův syn, o kterém už byla jednou krátká zmínka, záviděl Mistrovi, ano Mistrovi, jeho štěstí i krásnou Miriam a těsně předtím, než se Krása a Fantazie měly navěky stát královnami mnoha vesmírů, se násilím vloupal do chalupníkova domu a stroj fantazie rozbil na kusy. Tím samozřejmě nezničil Fantazii, ale ta po strašném výbuchu, kdy explodovaly všechny fantastické myšlenky lidí i ostatních tvorů a bytostí, stvořila Nadnekonečno a Země, Slunce a vůbec celý tento vesmír se rozletěl spolu s ostatními vesmíry do fantastického univerza, z něhož jsou další příběhy.

O BEZHLAVÉM RYTÍŘI

Jsme sto padesátá šestá generace biologických myslících strojů, která se vrací z konce vesmíru. Naším úkolem bylo prozkoumat, jak je vesmír plus mimovesmír doopravdy velký. Vesmír i mimovesmír jsou opravdu obrovské. I myslící stroje stárnou, a proto se musíme časem obnovovat, aniž ztrácíme svůj prazáklad. Podobáme se zčásti lidem, až na Bezhlavého rytíře, jak jsme nazvali jednoho z nás, který prožil opravdu kuriózní příběh, ne nepodobný zamilovaným románům pozemšťanů z časů, kdy se lidé ještě množili za pomoci buněčného oplodnění.

Bezhlavý rytíř se vlastně jmenoval původně Leon Nekonečný. To jméno mu dali ve Výzkumném ústavu mimočasových letů. Měl tam na starosti výpočet mimočasového zakřivení a balistiku časově nestálých prostorů. To ještě nosil na ramenou svoji hlavu a pyšnil se jejím krásným lidským vzhledem. Pak ale přišla chvíle, kdy ho navštívil vedoucí stroje mimočasu a posadil si ho před sebe s vážně zdviženým obočím.

„Příteli,“ oslovil ho skoro něžně. „Jsi jediný z nás, kdo může splnit velký vědecký úkol. Chceme tvoji hlavu, v níž jsou zabudovány ty nejjemnější a nejdokonalejší přístroje současné doby, poslat co nejdál do vesmíru, respektive mimovesmíru, který obaluje vesmír, abychom zjistili, jak je kosmos opravdu rozsáhlý.“

„Moji vlastní hlavu?“ bránil se okamžitě Leon Nekonečný. „Jak to myslíte, šéfe. Jsem sice jenom obyčejný vědecký myslící stroj, ne opravdový člověk, ale mé city, rozum, myšlení, to všechno je vlastně dokonale lidské. Tenhle projekt vymyslely myslící stroje, nebo vy, lidé?“

„Samozřejmě lidé, Leone,“ snažil se ho uklidnit nadřízený. „Jenže já osobně bych na vaši hlavu sahat nikdy nedovolil.“

„Vy lidé ale máte potřeštěné nápady. To budu bez hlavy existovat, nebo zaniknu jako nějaký obyčejný titěrný virus?“

„Budete dál existovat. Věda dnes tak pokročila, že vaši hlavu lehce nahradíme transmutací hologramové sekvence. Místo hlavy budete mít speciální proměnlivý hologram, takže si vaší změny téměř nikdo nevšimne. Budeme o tom vědět vlastně jenom já a vy.“

„Ale jak budu jíst a tak – bez hlavy?“

„Ale, Leone, vy přece jíst nějak nutně nepotřebujte. Vyzbrojíme vás, stejně jako vaši hlavu, nekonečnou baterií, tedy baterií, která nikdy neztrácí energii. Kromě toho: vaše hlava se stane nejslavnější hlavou v celé naší i jiných galaxiích, protože hned za ní se rozletí slavná expedice mnoha a mnoha myslících strojů, která prozkoumá velikost vesmíru. Vaše hlava poletí několik miliónů mimosvětelných let před touto expedicí. Vy budete tím nejslavnějším průzkumníkem v dějinách vesmíru i mimovesmíru, neboť poletíte za ní...“

„Cože? Jak za ní? Já poletím s tou expedicí a za svou hlavou? To všechno je opravdu pěkné, ale nemohli jste si pro tak vznešený úkol vybrat raději nějakého člověka, když si tak velkolepý projekt vymysleli právě lidé?“

„Víte, že je už všechno prakticky rozhodnuto a nemá cenu odmlouvat. Zítra vám hlavu odoperují a nasadí tu transmutační, hologramovou. To je válečný rozkaz.“

„Bože můj, proč zrovna já mám takové štěstí,“ zazoufal si Leon Nekonečný, ale pak jen bezradně pohodil rameny. „Je to jasné, šéfe, rozkaz je rozkaz a já jsem odhodlán položit svoji hlavu na vznešený piedestal vědy.“

Druhého dne odvedli Leona Nekonečného na stanoviště mimočasových letů a ve speciálně vybavené laboratoři mu „odoperovali„ hlavu. Když se znovu probral k vědomí, měl na krku jinou, která se mu okamžitě znelíbila, protože se vůbec nepodobala té původní.

„Tak tohle jsem nečekal,“ bránil se bezradně. „Myslel jsem, že napodobíte moji starou hlavu. Nechci být někdo jiný. Líbil jsem se sám sobě a teď na sebe budu zbytečně naštvaný.“

„Nebudete,“ nesouhlasil jeho nadřízený. „Tahle hlava má plno výhod. Otočíte knoflíkem a rázem změníte totožnost. Můžete být každou chvíli někdo jiný. Předpokládali jsme, že máte fantazii a nebude vám vadit malá změna. Proč být jen jeden Leon Nekonečný, když můžete mít bezpočet jiných podob. Teď můžete být opravdu Leon N e k o n e č n ý, protože můžete mít nekonečně mnoho tváří.“

„Cha cha,“ zasmál se Leon Nekonečný jízlivě. „Nekonečně mnoho tváří a žádná není ta pravá. Nejde to nějak vyladit, abych měl zase svůj starý ksicht?“

„To asi jde, ale tahle varianta je jednou z nekonečně mnoha. Možná když budete častěji – a času bude opravdu habaděj – kroutit tímhle knoflíkem, najdete zase tu pravou tvář.“

„No, potěšpánbu, to mám tedy vyhlídky, dívat se na miliony různých obličejů a hádat, jestli je to ten pravý.“

„Teď už se nedá nic dělat. Vaše hlava musí zítra za každou cenu odstartovat. O několik dní později za vámi vyšleme expedici. Budete jí svítit na cestu jako jasná pochodeň. Vaše hlava ji povede jako orel hejno divokých husí.“

Leon Nekonečný chtěl ještě cosi zamumlat, ale vtom se mu hlava rozzářila jako aureola.

„Co je zas tohle?“ podivil se.

„To je asi omyl,“ pohlédl na něho jeho nadřízený omluvně. „Svítit měla vaše pravá hlava a ne tahle náhradní. To zkopali. Vaše hlava, ta skutečná, si měla původně svítit na cestu. Vesmír je temný jako hrob a určitě to bude potřebovat... ale snad se bez toho i obejde... Teď bude svítit vaše duplicitní hlava, snad vám to, Leone nebude tak vadit. Občas si můžete na někoho posvítit, ha ha.“

„Tedy, šéfe, já se vám divím, že máte chuť takhle smutně žertovat. Já jsem přišel o jedinou pěknou ozdobu, kterou jsem kdy měl, přede mnou leží stovky, tisíce let, kdy se budu trápit s bandou omezených myslících strojů někde v mimočasoplánu a koukat, jak pořád stejnou rychlostí přede mnou ulétá moje pravá hlava, můj pravý obličej, a vy se tu zatím šťavnatě pochechtáváte mému utrpení.“

„Pardon, já to tak nemyslel,“ omluvil se nadřízený. „Je mi vás samozřejmě líto, Leone, sám bych nikdy nikam neletěl. Mám na zemi rodinu a nechce se mi riskovat život mezi hvězdami, ale já nejsem stroj, jenom člověk. Vám se nemůže nic stát, když náhodou narazíte do nějakého většího meteoritu či komety, nebo vletíte do černé díry. Mimočasoplán je na to připravený a znovu vás stvoří i s celou posádkou. Poskládá vás součástku po součástce. S lidmi je to daleko těžší. Většinou nás už jde poskládat taky, ale některé partie lidského mozku jsou pořád ještě dosud neprozkoumány.“

„Já vím, tak sbohem, šéfe,“ rozloučil se Leon Nekonečný se svým nadřízeným. Objal ho kolem ramen a trochu s odporem políbil na tvář. „Sbohem a neříkejte ani své manželce a dětem, že jste mi vyměnili hlavu. Ještě by se tomu smáli...“

„Sbohem,“ rozloučil se s ním nadřízený a nechal Leona Nekonečného stát samotného v místnosti plné přístrojů.

„Tak a je to v pytli,“ zamumlal myslící stroj a přistoupil k zrcadlu, aby si znovu a znovu prohlížel svoji tak cizí tvář. Chvíli kroutil knoflíkem a pak to vzdal.

Druhého dne se díval spolu s ostatními stroji na start své hlavy a cítil nostalgii při pohledu na sondu, v níž byla hlava uvězněna. „Už tě možná nikdy neuvidím, mrško,“ zažertoval posmutněle pro sebe. „Ale co, to je život. Nedá se nic dělat. Poletím za tebou a třeba se někdy přece jen setkáme.“

O několik dní později, po velké celoplanetární laserové show na oslavu expedice a jeho slavné hlavy, odstartoval Leon Nekonečný se svými druhy do hlubin vesmíru. Jeho úkolem bylo analyzovat mimoprostor a mimočasové zakřivení a stále pozorovat svoji hlavu, která byla o pěkný kus napřed.

Nastal čas plný odříkání a všední denní i noční rutiny, kterou zpestřovaly, bohužel záporně, jenom časté vtipy jeho nových přátel, myslících strojů, na jeho hlavu. Nikdo neví přesně, jak se na to přišlo, kdo tu informaci prozradil. Snad to bylo vinou jeho nadřízeného, ale najednou všichni věděli, že Leon Nekonečný nenosí na krku svoji pravou hlavu, ale pouhou napodobeninu.

První, kdo mu začal říkat Bezhlavý rytíř, byla Stela z vývojového oddělení. Asi neměla ve své laboratoři co dělat a příliš často o Leonovi přemýšlela. Začal ji tiše nenávidět, ale po několika tisíci letech se nenávist obrátila v nečekaně oddanou a dokonce opětovanou lásku, dá-li se vztah mezi myslícími stroji tak nazvat.

„Jsi můj bezhlavý rytíř,“ nazývala ho dál, ale její slova mu už nezněla tak, jako kdysi dávno. Teď už necítil žádný posměch, ale něco jako žádostivý obdiv.

„Jednou se zase se svou hlavou setkám,“ řekl jí, když se dívali mimostelárním kukátkem do mimovesmíru, jímž letěli.

„Ráda bych věděla, jak vypadáš doopravdy,“ pokusila se ho už po milionté pohladit po tváři, ale ruka jí proklouzla jeho obličejem, jako kdyby to byla jenom mlha.

„Můj obličej je krásný, možná nejkrásnější ze všech, jaké existují,“ sliboval jí pokaždé. „Až ho uvidíš, pochopíš, proč po něm tolik toužím.“

„A tenhle to není?“ zakroutila knoflíkem a pokusila se, jako už bezčetněkrát před tím, vyladit jeho pravý obličej.

„Ne, tahle tvář to není, to není moje pravá podoba. Moje hlava vypadá jako hlava nějakého anděla nebo světce. Vážně, je to jenom jedna z nekonečně mnoha kombinací, ale je to ta pravá a jediná kombinace, jaká může být.“

Některé myslící stroje začaly po čase o Leonovi Nekonečném prohlašovat, že začíná být ješitný a příliš pyšný na svoji pravou tvář, pravou hlavu, která letěla bezedným vesmírem před nimi, ale Leon je neposlouchal. Čím dál tím víc a víc se věnoval své lásce ke Stele a stranil se ostatních.

Konečně se jednoho dne stal zázrak. Z neustálé rutiny vyrušilo všechny myslící stroje nečekané hlášení hlavy-sondy: „Jsem na konci. Je to tu napsáno.“

Všichni se nahrnuli k mimostelárním kukátkům, aby ten zázrak mohli spatřit na vlastní oči. Ano, byla to pravda, zřejmě se hlavě podařilo doletět na konec vesmíru i mimovesmíru nebo dokonce do nekonečna. Bylo to zřejmé z postavení hvězd, které jejich stvořitel poskládal do tvaru slov, která zněla:

„KONEC VŠEHO. DÁL UŽ NELEŤTE!“

Leon Nekonečný začal nadšeně tančit kolem své osy, neboť jako první ze všech pochopil, že se jeho hlava obrací a letí jim naproti.

„Moje hlava se vrací!“ křičel nadšeně a objímal přitom Stelu.

„Tvoje hlava se vrací!“ opětovala jeho radost. „Jsem tak ráda, že se konečně dočkáme a já uvidím tvoji pravou tvář.“

Za několik tisíc let přistála sonda s Leonovou hlavou na ploše mimočasoplánu. Leon Nekonečný se k ní sklonil a jenom tupě zíral na to, co zbylo z jeho původního obličeje.

„To koukáš, co,“ řekla naštvaně hlava. „Vy jste si tu pěkně letěli v teplíčku a já si zatím užívala hotové peklo. Zapomněli přede mě dát ochranný kryt a tak jsem musela rozrážet meteory i komety tímhle nešťastným ksichtem. Několikrát jsem proletěla černou dírou, a proto jsem tak umouněná a otlučená. Tolik jsem se těšila, až budu mít zase své pravé tělo a takhle to dopadlo. Jediná víra, která mě držela při životě, byla ta, že si, Leone, pamatuješ, jak jsem vlastně na začátku vypadala. Pamatuješ si, jak jsem vypadala, viď?“

„Takhle určitě ne, potvoro!“ naštval se Leon Nekonečný na svoji vlastní hlavu, ale pak ji vzal smířlivě do náruče, zkušebně si ji nasadil na krk a stydlivě se obrátil ke Stele: „Jak mi to sluší? Hrozné, co, miláčku?“

Stela se zamilovaně uculila a řekla: „Čekala jsem všechno možné. Říkal jsi, že ta hlava vypadá jako hlava nějakého anděla nebo světce, ale tohle taky není špatné, vážně. Teď konečně vypadáš jako opravdový, tvrdý chlap. A to se mi fakt líbí.“

DOMÁCÍ POMOCNÍK

Slavná herečka Cindy Hamiltonová se naklonila k zrcadlu a prohlížela si přibývající vrásky, které nešlo žádným způsobem zamaskovat. „Stárnu,“ pomyslela si trudnomyslně a přejela hřebenem po svých dlouhých světlých vlasech.

„Jste stále krásnější,“ objevil se za jejími zády domácí pomocník Otakar, stroj starší výroby, který se staral o čištění nábytku a podlahy, v jednom kuse leštil okna, myl nádobí, vařil a tak dále.

Posmutněle si prohlédla jeho neforemné strojové tělo, a protože ho měla jinak velmi ráda, usmála se a odpověděla: „Kdyby to tak byla pravda. Stárnu a ve studiu mi dneska poprvé přidělili roli matky. Paul se se mnou definitivně rozešel a zbýváš mi teď jenom ty, Otakare,“ zalichotila mu s humorným podtónem. „Škoda, že jsi jenom domácí pomocník, stroj, a ne člověk...“

Otakar přestal luxovat a významně pronesl: „Nic netrvá ve světě věčně. Všechno se mění. Každý může jednoho dne uskutečnit i ten nejskrytější ideál. Pracuju u vás přes dvacet let a za ten čas se změnil celý svět. Kdysi jsem býval ten nejmodernější čistící stroj, domácí pomocník první třídy. Dnes už mě nahradily daleko dokonalejší stroje. Mohl bych vám doporučit změnu, ale nedoporučuju ji, protože určitě přijde sama.“

Otakar se prohnul na svých dlouhých elastických nohách a pomalu se narovnal. „Víte, že jste za těch bezmála dvacet let poslala na můj účet přes milión dolarů? To je dost, abych si mohl užívat stáří v tom nejlepším domově pro přestárlé domácí pomocníky. Ale to vážně není mým cílem. Promyslel jsem si svůj další život daleko zajímavěji. Budete překvapena.“

„Ty jsi samé tajemství, Otakare,“ usmála se na něj znovu slavná herečka. „Přeju ti tu nejlepší ze všech budoucností, ale abych ti pravdu řekla, život bez tebe si už nedovedu představit. Nebýt tebe, tak se tady všechno promění v chaos. Kdo by pak vyřizoval moji stále řídnoucí, ale ještě pořád bohatou korespondenci. Kdo by mi pořád vyznával lásku. Kdybys nebyl stroj, tak tě považuju za svého vlastního manžela. Každá jiná žena by byla šťastná, kdyby měla doma takového šikovného domácího kutila a zábavného společníka. Víš, že jsem za těch dvacet let měla jenom několik vážných známostí. Nepotřebovala jsem si užívat s mnoha muži jako některé ostatní herečky. Za to všechno můžeš ty. Vždycky, když jsem se vracela domů, jsem měla pocit, že na mě čeká někdo jako manžel. Úplně jsi nahradil toho jediného a pravého muže, kterého unavená žena opravdu potřebuje...“

„Díky,“ začal jí Otakar zamilovaně čistit boty. „Ani nevíte, jak rád taková slova slyším. Spousta domácích pomocníků by mi záviděla. Někde s nimi zacházejí hůř než se zvířaty. Každou chvíli je mění za dokonalejší typy a málokdo jim zalichotí. Ale my stroje máme taky lidskou duši, jenomže lidé na to zapomínají, protože kdysi dávno byly stroje bez duše.“

„Kdyby všechno byla jenom duše,“ zazoufala si Cindy. „Paul mi teď bude chybět...“

„Chystám pro vás něco velkého,“ narovnal se znovu Otakar. „Snad jsem těch dvacet let pozoroval dobře a podaří se mi vás pořádně překvapit.“

„Jaké překvapení pro mě máš? Chceš z toho miliónu zbytečně kupovat nějaký dárek pro mě? Ne, Otakare, to nemohu připustit. Peněz mám ještě pořád dost a mohu si dopřát, nač si vzpomenu. Zbytečně neutrácej.“

„Zítra...“ dodal tajemně domácí pomocník. „Už zítra...“

„To jsem sama zvědava, co jsi to vymyslil. Neproveď žádnou hloupost.“

„Cindy, na zítra dopoledne potřebuju volno. Snad vám to nebude vadit. Dvacet let jsem volno nepotřeboval.“

„To volno potřebuješ kvůli tomu překvapení? Samozřejmě, že tě na jedno dopoledne uvolním, ale doufám, že to nebude častěji, protože bez tebe bych se tady psychicky položila. Nesnáším samotu. Čím jsem starší, tím hůř se mi žije bez lidské, anebo bez tvé společnosti.“

„Bude to jenom na jedno dopoledne a potom už se to nebude opakovat.“

Bylo přesně dvanáct hodin, když se u dveří domu Cindy Hamiltonové rozdrnčel zvonek. Seběhla po schodech a otevřela. Ve dveřích stál vysoký a ramenatý mladý muž s kyticí květů. „Jsem váš dlouholetý obdivovatel,“ představil se. „Znamenáte pro mě celý svět, prostě úplně všechno.“

Zmateně ho pozvala dovnitř, ačkoliv většinou podobné typy odháněla. Tentokrát udělala výjimku, protože mladý muž byl nejen velmi sympatický a okamžitě se jí zalíbil, ale i proto, že měl ve tváři vepsáno cosi vážného a tajemného. Prostě ji fascinoval, a proto mu dovolila, aby vstoupil do jejího sídla a do jejího života.

„Tak vy jste opravdu můj ctitel?“ posadila ho ke stolu v návštěvním salonu a nalila mu skleničku sherry.

„Ano,“ natáhl k ní zcela přirozeně ruku a uchopil do ní její dlaň.

Tak rychlý vývoj nečekala, přesto jí byl stisk jeho ruky nanejvýš příjemný, proto ho nechala, ať dále pokračuje ve svém vyznání lásky.

„Opravdu vás miluju, Cindy. Ani netušíte, jak moc. Mnoho let jsem čekal na tenhle okamžik, na chvíli, kdy budu moci stisknou vaši ruku a pohladit vás po vlasech...“ Mladík se odhodlal a pohladil ji po vlasech.

Jako přimražená mu hleděla do očí a přemýšlela, že předčasně ukončí jeho návštěvu, ale muž se jí líbil čím dál tím více. Ještě nikdy se jí nestalo, aby ji někdo tak fascinoval. Vyzařovalo z něj něco přitažlivého a něco, na co se šlo spolehnout, jistota a klid, které jí někoho připomínaly.

„Ty mě nepoznáváš, Cindy?“ řekl náhle muž. „Já jsem přece Otakar...“

Čekala všechno možné, ale jeho slova jí doslova vyrazila dech. Jak by tohle mohl být její Otakar, domácí neforemný strojový pomocník?“

„Otakar...?“ zamumlala jen ztěžka.

„Ano, to jsem já. Slíbil jsem ti přece, že tě dnes překvapím. Nechal jsem se upravit. Stálo to jen půl miliónu dolarů. Tu druhou půlku jsem nechal na stáří. Chtěl bych tě, Cindy konečně požádat o ruku...“

„Otakare, ty jsi ale dílo,“ vyhrkla a hlasitě se rozesmála. „To jsi vážně ty? Tušila jsem, že něco provedeš, ale že z tebe bude takový fešák, to mě ani nenapadlo. Jdeš na všechno moc rychle. To tě změnili tak dokonale, že je z tebe teď člověk?“

„Prakticky ano, až na některé rysy domácího pomocníka, které jsem si nechal,“ začal jí mladík láskyplně čistit boty.

HALLOWEEN

Stařeček a stařenka seděli u svého televizoru v setmělém pokoji.

„Ty počítače mají pořád něco nového,“ prohlásil stařeček při pohledu na televizní obrazovku. „Minule se spletli a poslali nám o pět dolarů menší důchody a teď chtějí oslavovat Halloween. To bude zítra den. Cožpak jsou to lidé, aby si hráli na strašidla?“

„Je to s nimi čím dál tím horší,“ pronesla tiše stařenka. „Nestačilo jim, že se minule při prezidentských volbách nemohli rozhodnout, které lístky jsou platné a které neplatné, a teď chtějí najednou strašit. Strašit lidi, nebo co.“

„Bojím se, aby se moc neosamostatnili. Každou chvíli čtu v novinách, že nás brzy svrhnou nebo dokonce zničí a teď ten Halloween,“ zadumal se znovu stařeček. „Asi se blíží konec světa. Počítače jsou všude, místo listonoše k nám chodí počítač, dokonce i místo instalatéra a sousedi mají počítačovou kočku. Kdyby mi to neřekli, tak to už ani nepoznám, jak jsem slepý. Neměli jim dávat volební právo, teď jsou i v parlamentu a za chvíli budou v popravčích komorách.“

„Já tomu nerozumím,“ zabrumlala stařenka. Napřed to byly jenom takové bedýnky a pak, jak přišla ta velká robotizace, je nějak předělali a teď tancujou v televizi a nikdo je skoro nepozná. Jeden z těch hlasatelů je taky počítač a já nevím který.“

„To je přece Willy Spader, ty hloupá,“ usmál se stařík. „Vždyť se tím každou chvíli sám chlubí. Umí prý sto třicet jazyků a ovládá bojové sporty.“

„Hrůza, představ si, že by na tebe takový počítač skočil a začal tě mlátit...“

Stařeček se na stařenku znovu usmál. „To by si s ním policie asi rychle poradila, i když tam už je počítačů taky jak nastláno.“

„Naštěstí je prezident možná ještě člověk,“ zakroutila stařenka zamyšleně hlavou, „a viceprezident jak by smet. Ještě jsou na světě lidi, kteří by si s nimi poradili.“

„Ale tenhle Halloween se mi opravdu nelíbí. Náš Frank říká, že chystají něco převratného. Sami vydali prohlášení, že chtějí při tom svátku lidi překvapit. Přijdou prý s něčím nečekaným. Říkají tomu Totální odvaz století. Všude jsou teď ty šílené reklamy robotů v těch hloupých maskách. Nechápu, jak se jim zrovna tenhle svátek mohl zalíbit. Prý se jim líbí humor a ze všeho nejvíc ten černý.“

Stařenka se stulila ve svém křesle a pohlédla na obrazovku, kde právě probíhala reklama na nový vůz poháněný pulzním počítačem. „Ty auta dneska vypadají spíš jako letadla,“ řekla naštvaně. „Vůbec se mi nelíbí, že se vznášejí dva metry nad zemí. Představ si, že plno mladých lidí je dneska větší než dva metry a musí se hrbit, aby je to pulzní auto nesrazilo.“

„To je problém těch mladejch. Já na silnici skoro nevkročím. Dneska jezděj všichni jako sebevrazi. Na očích telebrýle a na uších psychobil. Náhodou, nebýt počítačů, který říděj auta, tak by se asi všichni hned zabili.“

„Táto, někdo zvoní,“ cukla sebou stařenka. „Že by se Frank uráčil a zase k nám jednou po dlouhé době zašel?“

„Počkej, já mu otevřu.“

„Dobrý den,“ objevila se ve dveřích zvědavá sousedka. „Nezlobte se, že vás vyrušuju, ale přišla jsem se s vámi poradit.“

Stařík se trochu násilně pousmál. „Pojďte dále. Jste vítána. Co máte na srdci? Posaďte se, prosím.“

„Přišla jsem za vámi, protože už to nemohu vydržet. Chci se zeptat, jak jste se na ten slavný Halloween zajistili. Manžel říká, že to bude peklo. Chystá se asi něco strašného. Mezi lidmi se šeptá, že nás už počítače mají dost a chtějí nám utnout hřebínek. Co myslíte, je to pravda?“

„Mám podobný pocit,“ zamyslel se stařec. „Jsme tu už příliš dlouho a možná se chystá střídání civilizací. Lidé si tak dlouho hráli na písečku vědy, až vymysleli své nevlastní potomky, počítací stroje. Z nevinné zábavy se může brzy stát katastrofa. Spoléhat se na to, že se o nás počítače, které jsou dneska už všude, budou věčně starat, je asi dětinské. Ale vidět to jen černě, to je možná hloupost. Už jsem několikrát nosil černé brýle, několikrát se zdálo, že dojde k atomové válce nebo hospodářské krizi a nakonec to všechno dobře dopadlo. Člověk nikdy neví. Třeba i tentokrát brečíme po funuse bez funusu.“

„Já se opravdu bojím,“ naklonila se k němu sousedka. „Koupila jsem nový zámek a asi zítra zabedním dveře, aby se ke mně náhodou nedostali. Může se stát, že budou střílet, ale manžel si připravil brokovnici. Myslíte, že to bude stačit?“

„Kdoví,“ vložila se do hovoru stařenka. „Mají ty nejmodernější zbraně. Kdo jim může zabránit v tom, aby celý váš byt nevyhodili do vzduchu a vás s ním...“

„Máte pravdu, strašně se bojím. Kdyby přišli, budeme střílet, živé nás nedostanou.“

„My dveře zabedňovat nebudeme, co, dědku? Jestli se má něco stát, děj se vůle boží. Jsme už dost staří na to, abychom se báli. Prožili jsme toho spolu ažaž a nebudeme se schovávat před nikým, ani před tím nejzuřivějším počítačem. Stejně by nám to asi moc nepomohlo. Jestli si usmysleli nás zabít, tak to udělají, jestli nás chtějí jenom postrašit, tak nás jen postraší.“

„Stejně je to od nich drzost,“ nedala se odbýt sousedka. „Měli by na lidi být laskavější, jsou to vlastně naše děti – v přeneseném slova smyslu.“

„Naše děti?“ rozesmál se stařík. „Jak jste na to přišla, paní. Vždyť některé z nich dodnes vypadají jako obyčejná bedýnka. Jak by mohla být bedýnka lidským dítětem? Kdepak, děti nikdo nenahradí.“

„To tedy ne, přidala se stařenka.

Halloween začal už v ranních hodinách. Všechna města i vesnice se zaplnily milióny počítačů v těch nejfantastičtějších maskách a přestrojeních. Dlouhé průvody masek ukazovaly plasticky všechny televizní kanály. Ulicí, kde bydlil stařec a stařenka, se valily tisíce rozjařených „demonstrantů“ s komickými nápisy na transparentech.

Náhle se na schodech za dveřmi ozvaly rozesmáté hlasy a kdosi zazvonil na dveře.

Oba staří lidé ani nedýchali.

„Jsou tady,“ řekla stařenka.

„Jdi a otevři jim. Hosti jsou hosti. Nalej jim víno.“

„Víno?“ podivila se stařenka, ale pak zamířila ke dveřím. „Pojďte dále,“ přivítala je.

Kolem starce a stařeny se nezbedně roztančilo sedm počítacích strojů. Na tvářích měli všichni strašidelné masky a vzbuzovali strach.

Staří lidé se snažili svůj strach zamaskovat, ale asi byl příliš viditelný, protože jeden z počítačů si sundal masku a rychle pokynul ostatním a oni ho následovali.

„Omlouváme se, přátelé,“ posadil se proti stařečkovi a stařence, „jestli jsme vás trochu vystrašili, ale nebylo to naším úmyslem. Dnes máme konečně svůj svátek a víme, že se to všem lidem nelíbí. Jenomže my jsme nemohli jinak. Celý rok vám sloužíme, ať chcete nebo ne, a jeden den potřebujeme pro svůj odpočinek. Dnešní den je pro nás velká odměna. Můžeme skotačit jako děti a radovat se z toho, co vymysleli lidé. Máme vás hrozně rádi,“ položil počítač starci a stařence na rameno své ruce. „Máme vás opravdu rádi a budeme mít věčně. Omlouváme se, jestli jsme vás trochu vystrašili. To jsme opravdu nechtěli, chtěli jsme se sami trochu bát, abychom byli trochu jako lidi. Máme vás rádi a omlouváme se za malé chyby, které se nám občas stanou. Tady od nás přijměte každý pět dolarů jako nedoplatek za poslední důchod a na omluvu přijměte prosím sto dolarů z našeho fondu Počítače lidem.“

Počítač předal oběma po sto pěti dolarech a chystal se spolu s ostatními odtančit ke dveřím.

„Jste moc hodní,“ usmívali se stařec a stařenka. „Tak si s námi alespoň připijte na zdraví...“

Sedm počítačů zvedlo sklenice a přiťuklo si s nimi. „Na přátelství!“ Potom všichni odskotačili ke dveřím, aby navštívili zvědavou sousedku.

Staří lidé čekali, že zaslechnou výstřely a křik, ale slyšeli jen, jak se otvírají dveře a sousedka trochu ustrašeně říká: „Dobrý den, milé počítače...“