Table of Contents

- DNES

- SVOBODNÝ ČLOVĚK

- LAZARE, VSTAŇ!

- TRESTNÁ VÝPRAVA

- CESTA DO PEKLA

Půltá planeta

LADISLAV SZALAI

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-49-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-50-1 (ePUB)

Motto:

...letíme ke hvězdám,

muž a žena –

dálka je touhou zakletá.

Bez lásky nejsme nic, jen prázdná propast času, jen půltá planeta.

Ivana Szalaiová

DNES

SVOBODNÝ ČLOVĚK

Kdo by netoužil létat jako pták, vznášet se nad krajinou, i bez křídel létat, a nejen ve snu, kdo nikdy nesnil o tom, že se stane neviditelným, že bude procházet zdí, číst cizí myšlenky, že se na chvíli stane někým jiným, i když jenom na krátkou, kratičkou chvíli... Kdo nikdy netoužil a nesnil?

Bylo mi asi dvanáct let, když jsem poprvé pocítil tu prudkou, horečnou tužbu vyjít, vylétnout z vlastního těla, vznést se a vidět všechno z ptačí perspektivy. Nejprve jsem té tužbě nedokázal dát žádné jméno, nevěděl jsem, co mě vlastně trápí, cítil jsem prostě, že mě sžírá jakási nepojmenovatelná horečka, velká žízeň po něčem zázračném, co se stane, když budu chtít. Ano, věděl jsem, že se to stane, když budu hodně, opravdově chtít.

Až do sedmnácti let to byly jenom sny. Desítky, stovky živých snů, kdy se mi zdálo, že se vynořuji z vlastního těla a díky něčí neznámé vůli, která byla, jak jsem později zjistil, jen a jen mým podvědomím, se vznáším, prolétám zdmi domů a vcházím do cizích příbytků. Jednou jsem to viděl úplně do detailu: z mého těla se vynořilo druhé, úplně stejné tělo, pomalu, docela pomaloučku to vnitřní, téměř nehmotné tělo uvolnilo nejprve ruce... a najednou jsem měl místo dvou čtyři paže... pak nohy, trup, a nakonec hlava...

Cítil jsem nesmírnou lehkost a jistotu, že všechno kolem je pravé, že je to můj pokoj, nikoli jenom halucinace, že je to dům, ve kterém bydlím, že město kolem domu se mi nezdá, ale opravdu existuje. Vznesl jsem se a letěl. Prolétl jsem oknem – sklo kladlo jen nepatrný odpor – a zamířil jsem vzhůru do oblak; chtěl jsem letět co nejvýš.

Nebyl jsem sám v tom nádherném, tak skutečně vyhlížejícím okamžiku. Kolem mě plachtili jako obrovští ptáci bez křídel stovky jiných lidí. Tak takhle je to, napadlo mě. Tohle je to velké lidské tajemství, k němuž jsem tak neuvědoměle směřoval. Lidé dovedou ve spánku létat. Ráno se vzbudí a myslí si, že to byl jenom bláznivý sen. Ale on to není sen, létat. Je to skutečnost.

Jenom někdo jako jsem já mohl uvěřit něčemu takovému. Tomu, co všichni pokládají za fantazii. Ano, já doopravdy uvěřil. A šel jsem za svým snem jako tulák za noční hvězdou, jako za nadějí, která už není snem.

Nejprve jsem se naučil rozpoznávat, kdo vlastně jsem já, moje vědomí. Musel jsem ve svém mozku a srdci, v celém těle nahmatat spoustu neviditelných nitek, které mě utvářejí. Lidé, kteří mě dobře znali, mi začali svorně přezdívat Jogín, protože každou volnou chvíli jsem využíval ke složité koncentraci. Nemysleli to zle a mně se ta přezdívka docela líbila.

Začínal jsem prostou představou, že opouštím své tělo. Snažil jsem se milimetr po milimetru vysunout se sebe, uvolnit všechno, co jsem, a vrhnout to vpřed. Trvalo mi celých sedm let, než se mi podařil první „bdělý“ pokus. Seděl jsem právě za stolem v poloprázdné vinárně, kam jsem často chodil meditovat a koncentrovat se – a přiznám se: sem tam i něco vypít – když jsem ucítil, jak velice jsem blízko. Najednou jako bych dočista ztratil veškerou hmotnost. Nevážil jsem téměř nic. Tělo povolilo. V hlavě se rozsvítilo oslňující, nádherné světlo, a to světlo, to bylo samo štěstí, jinak to nelze popsat. Pak se v mozku začala ze dvou stran zatahovat absolutně černá záclona a já dostal strach, protože jsem cítil, že docela určitě zemřu. Úplně v poslední chvíli, než se stalo to, po čem jsem tak horečně toužil, jsem se úplně soustředil, abych vyjádřil celý svůj život jedinou myšlenkou. Věděl jsem, že je nutné, říct, co vlastně jsem. Já, které se stalo jedinou myšlenkou, řeklo:

VŠEMU, CO EXISTUJE, SVĚTLO!

(Tím světlem jsem myslel štěstí.)

Pak se stala další nepochopitelná a nádherná věc. Ozval se divukrásný, vysoký tón a v mozku to zasyčelo, jako když se přežhaví hrst drobných drátků. Něco věčného, co se nikdy nepotřebovalo zrodit, protože to bylo vždycky věčné, mi odpovědělo s obrovskou silou a zároveň láskou:

PRÁVĚ TEĎ JSI ZAČAL EXISTOVAT!

Potom jsem se vynořil z těla. Ani na okamžik mě nenapadlo, že by to mohl být sen, iluze, prostě šálení smyslů. Při plném, víc než plném vědomí jsem se odpoutal od svého těla a s jistotou, která mě samého překvapila, jsem prolétl zdí na ulici. Tam jsem se na okamžik silou vůle zastavil, vystoupil jsem několik desítek metrů nad nejvyšší domy a vznášel se nad městem, nad Prahou, jako štěstím opilý pták. Prohlížel jsem si tisíce lidí na Václavském náměstí, na Starém Městě, na Malé Straně. Sem tam jsem se furiantsky snesl dolů a prolétl některým domem. Viděl jsem lidi při práci i při odpočinku; jednou jsem musel dokonce diskrétně zmizet.

Na konci své slavnostní cesty jsem zamířil do blízké redakce, abych navštívil svého přítele básníka Jaroslava Holoubka. Právě jsem zahlédl u stolu jeho široká záda, když se znovu rozzářilo „světlo štěstí“ a já se v jediném okamžiku ocitl zpátky ve svém těle. Barman Roman se mě právě ptal, jestli si dám ještě jeden vinný střik.

To, co jsem zprvu pokládal za zázrak, se brzy stalo všední součástí mého života. Během několika dalších let jsem se naučil opouštět své tělo a létat téměř za všech okolností. Stačil už jen krátký okamžik soustředění – hop, a byl jsem venku. Nepochyboval jsem o tom, že cesty mého vědomí, mé duše, chcete-li, do nočního i denního města jsou pravdivé. Jednou jsem se o tom přesvědčil tak, že jsem vnikl do budovy blízko místa, kde bydlím – byla to tiskárna – vznášel jsem se nad tiskařskými lisy a všechno si podrobně prohlížel. Pak jsem se vrátil zpátky k sobě a docela přirozeným způsobem vešel do tiskárny, kde bylo všechno přesně takové, jak to vidělo mé osvobozené vědomí.

Osvobozené vědomí, ano, to je ten nejsprávnější výraz pro člověka, který se naučil nezáviset na něčem tak nejistém a někdy taky bolestivém, jako je tělo.

Ať věří ten, kdo chce věřit: lze opravdu stát se myšlenkou sebe sama a létat, lze procházet zdí. Lze mnohem víc. Spoustu let jsem cítil, že mé schopnosti chybí ještě něco podstatného, coby mě úplně přesvědčilo o mé nesmrtelnosti – ano, nesmrtelnosti! – a pak jsem pochopil, že mi nestačí v i d ě t, ale že chci všemi dostupnými prostředky vnímat skutečnost, do níž vysílám svoji vnitřní podstatu. Když jsem si to uvědomil, chyběl mi už jen malý krok k tomu, abych se naučil slyšet.

Je to něco neopakovatelně krásného, když se najednou protrhne dlouho odolávající hráz a vy poprvé uslyšíte – daleko mimo své tělo – to, co vždycky mlčelo. Dá se to přirovnat k pocitům hluchého člověka, který uslyšel poprvé promluvit svět zvuků. Najednou jsem už nebyl jen málo přítomným svědkem skutečnosti obklopující mě pouze obrazy. Stal jsem se posluchačem, někým opravdu zasvěceným. Naslouchal jsem hovorům těch, kteří vůbec neměli tušení, že by mohl někdo takový jako já, pro ně neviditelný a téměř nehmotný, existovat a slyšet jejich slova – někdy velice důvěrná – a cítil jsem bázeň sám před sebou. Musel jsem se hodně a hodně bránit, abych si nezačal namlouvat, že jsem něco jiného, než člověk. Nakonec mi pomohla náhoda. Mezi těmi, kteří se spolu se mnou – odpoutaní od svého těla – pohybovali městem, jsem našel někoho, kdo měl podobné, ba daleko větší schopnosti. Díky jemu jsem pochopil mnoho základních věcí.

Člověk nemá žádnou nesmrtelnou duši, vysvětlil mi, nic, co by mu dal do vínku dobrotivý Bůh. Jsou prostě jen lidé, kteří zdědili určité schopnosti odpoutávat se sami od sebe, vlastně ne od sebe, ale od těla, nástroje, který jim dala příroda. Mnozí se nikdy nic takového nenaučí a zemřou se svým tělem. Je to hrozné, ale je to doopravdy tak. Hodně jedinců se dokáže soustředit a osvobodit své vědomí, tu „plazmatickou“ kopii sebe sama, ale většinou jen ve spánku. Proto je jejich vědomí nejasné, úryvkovité a příliš „hmotné“, takže ani nedokážou létat či procházet zdí.

Někteří vydrží o celá desetiletí přežít svou vlastní smrt, ale pak začne vědomí slábnout a to, co bylo modelem lidského já, to nejvnitřnější, se začne rozpadat. Přijde definitivní smrt, naprostý zánik. Avšak i mezi těmi, co se osvobodili úplně, jsou ti, kteří zaniknou. Je to většina z lidí, kteří si zvolili špatnou nosnou ideu. Nestačí prostě říct, že věčně budu, je třeba i vědět proč.

Bez té nejzákladnější myšlenky, která je pravdivá, lze sice existovat stovky i tisíce let, ale pak musí přijít zákonitý obrat v poznání, jinak dojde k rozpadu osobnosti, ke zmaru takového vědomí. Nakonec jsem se naučil něco, co hraničilo s tou nejodvážnější fantazií, ale přesto to byla pravda – šlo to. Šlo doopravdy vcházet do vědomí jiných lidí a vpíjet se žíznivě do jejich myšlenek, být prostě jimi samými. Chce to obrovskou trpělivost, naprosté soustředění a oddanost. Nikdo se nemůže stát někým jiným, pokud myslí jen a jen na sebe. Musíte přestat být egoisty, rozumíte, a pak se vám podaří nitku po nitce být ne JÁ, ale TY. Někým jiným lze být jen s velkou láskou. I lásce k lidem se člověk může naučit, když opravdu chce.

A třeba si jen tak vymýšlím, třeba je to všechno jenom fantazie... kdoví...

A třeba mi můžete věřit.

LAZARE, VSTAŇ!

Jak bych býval mohl tušit, že ten člověk má v rukou osud nás všech, celého lidstva? Rozumíte, nikdy mě nenapadlo, že pracuje tajně na něčem tak šíleném, kdybych to věděl, tak bych ho zabil. Ale teď už je pozdě...

Objevil se v našem automobilovém koncernu asi před rokem. „Jamie Willman,“ představil se každému z nás, než vešel do své laboratoře. „Pracoval jsem u General Motors,“ řekl téměř šeptem. Věděli jsme, že dostal za úkol snížit hydraulický odpor u vzdušných kanálů chladiče našeho posledního vývojového modelu, ale nijak zvlášť nás to nezajímalo, měli jsme totiž každý svůj vlastní úkol a spolupracovali jsme spolu jenom výjimečně tam, kde se střetávaly naše zájmy.

Během toho roku, kdy potají připravoval zkázu tohohle krásného, i když značně rozporuplného světa, jsem vešel do jeho laboratoře přesně pětkrát, abych mu oplatil jeho „zdvořilostní“ návštěvy. Díval jsem se, jak si pohrává s různě ožlábkovanými trubkami a snaží se tak docílit méně ztrátové turbulence, ale – jak říkám – měl jsem svůj vlastní cíl, vzdálený jeho práci, a tak to na mě neudělalo nijak zvláštní dojem.

Když jsem se u něj objevil po čtvrté, nachytal jsem ho, jak se přede mnou snaží ukrýt několik zkumavek s bezbarvou tekutinou.

„Já přijdu za chvíli,“ chtěl jsem okamžitě vypadnout, protože nemám rád, když se někdo tváří, jako že zrovna pracuje na vývoji atomové bomby a kdekdo mu chce to tajemství vyfouknout. „Moc se omlouvám,“ dodal jsem pro jistotu a chystal se zmizet, jenže on se najednou vzpamatoval a přiškrceným hlasem řekl:

„Promiňte, nikam nechoďte. Já se omlouvám, že se chovám tak hloupě. Totiž, abyste věděl, právě jste mě přistihl při něčem, co nepatří do mé pracovní náplně. Mám takový chemický koníček. Už delší dobu se pokouším vyrobit určitou látku...“

„Jo, takhle,“ ušklíbl jsem se přátelsky a díval se, jak opatrně ukládá zkumavky do jednoho ze svých pracovních stolů. „Chemie bohužel není můj obor,“ dodal jsem trochu nejistě. „Ale ze mě žádné obavy mít nemusíte, já to na vás žalovat nebudu.“

Snažil jsem se ta slova pronést co nejžoviálněji, ale vyznělo to trochu trapně. Podíval se na mě zkoumavým pohledem a řekl:

„To, že byste na mě žaloval, je to poslední, z čeho bych vás podezříval, ale mám určité... jiné důvody, proč musím být opatrný. Možná, že se jednou všechno dovíte, ale prozatím to musí zůstat mým tajemstvím. Chápete?“

„Chápu, samozřejmě,“ přitakal jsem, i když mi vůbec nebylo jasné, o čem vlastně mluví. Pak jsme se pustili do debaty o nějakých bezpodstatných maličkostech a já na ty jeho zkumavky okamžitě zapomněl, a jak by ne, když jsem tomu jeho koníčku nepřikládal sebemenší význam.

Kéž bych v té chvíli alespoň tušil, alespoň nepatrný náznak pravdy kdybych zachytil... Určitě bych ho byl zabil!

Při páté návštěvě mi všechno prozradil. Nevím, proč si vybral právě mě – snad proto, že někomu to říct prostě chtěl. Sám mě vtáhl do své laboratoře, zamkl za sebou, a když jsem se začal – soudě podle jeho chování – obávat, že mu přeskočilo v hlavě, strčil mi pod nos jednu z těch svých zkumavek a tajuplně zašeptal: „Kolego, co myslíte, že to je?“

„Nějaký roztok...“ odpověděl jsem nejistě.

„Ale jaký roztok!“ tvářil se čím dál tím víc tajemněji. „To, co vidíte před sebou,“ strčil mi zkumavku ještě víc před nos, je živá voda!“

Nevěděl jsem, co říci. „Vidíte před sebou sedmdesát pět miligramů živé vody,“ začal recitovat nadšeným, chvějícím se hlasem. „Jste první člověk – kromě mě – který spatřil ten zázrak. Ano, zázrak, neboť ani v pohádkách si nedokázali představit něco takového... Promiňte mi, příteli, že nedokážu úplně ovládnout svůj hlas, ale za chvíli asi sám pochopíte.“

Teď už jsem měl skoro jistotu, že mu vážně přeskočilo v hlavě. Právě jsem se rozhodl, že se budu tvářit jako mírně udivený, když mě chytil za rukáv a táhl ke stolu, na němž ležela malá mrtvá myška. „Je úplně mrtvá,“ upozornil mě celkem zbytečně. „Jestliže se domníváte, že jsem ji jenom uspal, tady máte skalpel. Můžete ji rozřezat na několik kusů.“ …Skalpel v jeho ruce – ne, to se mi příliš nelíbilo. „Vidím, že se k tomu příliš nemáte – tak to udělám sám.“

Jamie Willman uchopil myšku do kleštiček a skalpelem, který držel v pravé ruce, ji rozřízl na několik částí. Dělalo se mi z toho mdlo.

„Já vím, že se vám to zdá trochu surové, ale hned pochopíte, že pravý opak je pravdou. Moje živá voda je nejhumánnější ze všech vynálezů. Konec smrti. Pryč s umíráním!“

Kéž bych ho v té chvíli zabil! Ó bože, proč jsem to tenkrát neudělal?!“

„A teď se dívejte. Bez jediné zaklínací formule, bez kouzel a čar vzkřísím k novému životu to, co patřilo smrti. Jste svědkem velké chvíle…“

Nasadil mezitím na zkumavku hlavici rozprašovače a několikrát stiskl drobný flakónek. Části myšího tělíčka, ležící do toho okamžiku několik centimetrů od sebe, k sobě přiskočily jako zmagnetizované, a než jsem stačil pochopit, co se to vlastně stalo, myš vypískla tenkým, pronikavým hláskem, vyskočila asi metr do vzduchu, znovu se odrazila od desky stolu a skočila dolů na podlahu. Pohybovala se až příliš svižně na to, abych ji i nadále mohl považovat za mrtvou.

„Co tomu říkáte, kolego?“ cloumal mi Jamie Willman rameny a štěstím zrovna přetékal. „Viděl jste to? Ano, viděl! Nemůžete tomu samozřejmě pořád ještě uvěřit, je to proti veškerým vašim zkušenostem, já vím. Sám nechápu některé vlastnosti své látky, ale to není podstatné...“

Přestal jsem ho poslouchat. Jako fascinovaný jsem hleděl do kouta laboratoře, do míst, kde se oživená myška ztratila. Pak jsem najednou nasadil studený, nepřátelský obličej a jízlivě se ho zeptal: „Co to na mě zkoušíte? Myslíte, že vám naletím na vaše fakírské kousky?“

„Výborně! Výborně!“ mohl se zjančit radostí. „Předpokládal jsem, že mi to nikdo neuvěří. Proto jsem si přichystal další číslo.“

Popadl mě za rameno a táhl ke stolu, kde pod skleněným příkrovem ležela ...lidská lebka. Netušil jsem, co se stane, ale moje podvědomí bylo zřejmě na ten otřes částečně připraveno, neboť těsně před tím, než ji začal ten ďábel v lidské podobě zpracovávat svým „kropítkem“, projela mi všemi svaly ve tváři pronikavá, bolavá křeč a na zádech jako kdyby mi vyrazily rampouchy.

„Lazare, vstaň!“ zasmál se Jamie Willman a pocákal lebku svým strašlivým elixírem.

To, co jsem spatřil, se jen těžko popisuje. S chemií to nemělo vůbec nic společného: odporovalo to všem přírodním zákonům. Jako kdyby ta lebka začala zničehonic rašit… Ne, to není to správné přirovnání. Obalovala se masem a kůží a zároveň jí rostl krk a tělo... Bylo to nemožné. A přece, než jsem stačil uvěřit, „Lazar“ vstal z mrtvých, podíval se na nás udivenýma očima a zeptal se:

„Kde to jsem?“

„Jste opět na světě,“ odpověděl Jamie Willman chudákovi bývalé mrtvole, vlastně jenom lebce, která se opět stala živým člověkem, a pak se mě otázal: „Dokázal jsem to? Teď už jste mi uvěřil?“

„Je toho na mě nějak moc,“ zamumlal jsem vyjeveně. „Jestli je pravda, co jsem viděl, tak jste asi vážně objevil živou vodu. Já...vám gratuluji.“

„Kde to jsem?“ zeptal se znovu, mnohem důrazněji „muž z lebky“ a vykročil směrem k nám.

„Jste znovu na světě,“ opakoval s bázlivým podtónem Jamie Willman, odpoutal se ode mě a rychlými, ráznými kroky zamířil do nitra své laboratoře. Odkudsi vyčaroval talíř s biftekem a hromadou brambor. „Máte určitě hlad, jezte. Jako doma, jako doma. Potom vám všechno vysvětlím...“

„Lazar“ si nás prohlédl pohledem, v němž se zračila směs nedůvěry a zároveň i určité naděje, potom se rychle rozhodl a pustil se do lačného hodování. Byl to poměrně mladý muž, proto jsem se ani nedivil, že má takový hlad.

„A my dva se zatím trochu projedeme.“ Jamie Willman se na mě tajuplně usmál. „Hodlám provést víceméně veřejnou demonstraci účinků své látky na městském hřbitově, chápete? Určitě byste u toho nechtěl chybět?“ Znovu mi na zádech narostly rampouchy. Připadal jsem si najednou jako nějaká postava z nesmyslného hororu, jako někdo, kdo právě prožívá nepochopitelný, až příliš fantastický sen. Kéž bych se už probudil. Kéž bych tě tehdy zabil, Willmane! Mohl jsem zachránit lidstvo!

„Vy chcete... na hřbitově...? ještě jednou?'' vykoktal jsem zděšeně.

„Bude to velká akce,“ zahovořil, zatímco cpal do aktovky své nádobíčko. „Musím to udělat před zraky celé veřejnosti, jinak by mi to nikdo neuvěřil. Nebojte se, nechci to nijak přehnat. Myslím, že takových sedm – osm probuzených bude stačit. Zatím spolu uděláme malý nácvik.“

Nechápu, jak je možné, že se mu opravdu zdařilo vmáčknout mě do vozu a odvézt na městský hřbitov. Asi mě nějak musel zhypnotizovat, nebo co.

Až na místě jsem pochopil, jak to vlastně myslel s těmi sedmi – osmi probuzenými. Až v tom nedozírném moři lidských hrobů mi došlo, k čemu se chystá ten antikrist – to slovo je na místě. Příliš pozdě jsem začal chápat, jaké následky by mohl mít jeho bláznivý čin (ne, zločin!). A to jsem ještě netušil, že to dopadne mnohem, mnohem hůř. On to konečně asi taky netušil.

Proč jsem ho jenom nezabil, než pokropil první hrob? Nemusel bych se stát svědkem toho příšerného okamžiku, kdy se protrhlo laskavé, mateřské břicho smrti!

Viděl jsem, jak hlína na pokropeném hrobě začala rodit myriády dávno skončených životů. Teď vím, že jsem neměl dopustit, aby ten šílenec, ten zvrhlý génius přivedl k životu to, co je zároveň kolébkou veškerého života i jeho poslední náručí, aby vyrval zemi, hlíně její tajemství.

Prchal jsem jako šílený z místa, kde náhle ožily všechny ty dávnověké životy, plazivé kapradiny plné velkých i malých ještěrů, všechna ta havěť a nadhavěť všemožných časů, která okamžitě začala bojovat o místo na slunci s jedinou snahou: ŽÍT! ŽÍT !

Stal jsem se jedním z chuchvalců obrovské zmítající se masy, jež zběsile bojuje sama se sebou.

Pamatuji se na chvíle, které ještě měly řád. Žádná živá voda ještě nečíhala rozptýlená v ovzduší, ve vlnách oceánů, v zemi, v nás.

Smrt byla oporou...

Měl jsem tě zabít, Jamie Willmane! Nemusel bych teď být otrokem tvé vůle, která mi neustále velí: Lazare, vstaň!!!

TRESTNÁ VÝPRAVA

Dozorčí provozu na hlavním nádraží Havel Liška se vracel po prvním nástupišti do své kanceláře a nervózně svíral v ruce corpus delicti, píšťalku, kterou po něm v záchvatu vzteku mrštil jeden z posunovačů, jemuž přikázal vylít z pětilitrové sklenice od okurek právě donesené pivo. Chystal se ji vložit do svého psacího stolu a ráno ji s patřičnými vysvětlivkami předložit k posouzení dopravnímu náměstkovi, ale k tomu nikdy nedošlo, neboť osud rozhodl jinak.

Zničehonic se stalo něco, co rozhořčeného muže donutilo, aby rázem zapomněl na píšťalku i celý incident. To něco se projevilo nervy drásajícím kvílením, burácením, drnčením, zvoněním, houkáním a vzápětí příšerným rachotem propadající se střechy nádraží.

Ještě nikdy v životě nezareagoval Havel Liška tak rychle jako právě v tomto kritickém okamžiku.

„Pozor, padá střecha!“ vykřikl na několik málo nočních cestujících, bloumajících bezcílně po prvním nástupišti, a sám se vrhl otevřenými dveřmi do dopravní kanceláře. Měl opravdu štěstí, protože jenom o zlomek vteřiny později dopadl na místo, jež právě tak energicky opustil, několikametrový kus střešní krytiny.

„A sakra!“ zvolal dozorčí provozu spíš pro sebe než pro mladého výpravčího, zírajícího na něj s ústy dokořán z nitra dopravní kanceláře. „Letadlo!“

Pokračující zvuky na hranici únosnosti se však nerozhodly dát šokovanému muži za pravdu. Ani běloskvoucí plameny tlukoucí obrovskou silou do prvního nástupiště, na něž hleděl skleněnou výplní narychlo otevřených dveří, nesvědčily o tom, že se na hlavní nádraží zřítilo právě letadlo. Konečně, o tom, co vlastně probořilo střechu, se mohl přesvědčit on, několik cestujících a pracovníci noční služby o něco později, když plamenná smršť přistála – ano, přistála! – na mramorových dlaždicích a gejzíry ohně z ní v jediném okamžiku přestaly tryskat. Snad i ten nejzarputilejší nepřítel zdravého rozumu musel při pohledu na tu podivnou, nepravidelnou kouli o průměru asi šestnácti metrů, z níž vyčnívaly do všech stran jakési antény, nebo co to bylo, pochopit, že se jedná o jiné těleso, než je letadlo.

„Spadla družice!“ rozlehl se nádražím něčí drásavý výkřik plný hrůzy a zároveň obdivu. „Družice spadla!“

Ale to, co náhle osvítilo celé nádraží svými skrytými reflektory, nebyla ani družice. Havel Liška dospěl k tomuto poznání v okamžiku, kdy z koule vylétl ven prapodivný ostře svítící předmět, podobný nejspíš rozevlátému šátku, a jako pomalý motýl začal kroužit nad místem přistání. Nikdy v životě neviděl dozorčí nic podobného. Byl tím tak fascinován, že otevřel dveře dopravní kanceláře a vyklonil se ven, aby celý ten nadpomyslný výjev navždy zaznamenal ve své paměti.

Ale vtom si uvědomil, že je ve službě, a proto se místo toho rychle otočil, vběhl do jedné z místností dopravní kanceláře, uchopil sluchátko telefonu, rychle vytočil několik čísel, a když se na druhé straně ozval ospalý hlas náčelníka nádraží, vyhrkl:

„Tady Liška. Přijďte rychle do práce. Na prvním nástupišti přistála kosmická koule. Střecha je na cimprcampr!“

Potom Havel Liška vytočil další čísla, a zatímco se hlásili požárníci, policie, nemocnice na Bulovce, stálá pohotovost pro únik plynu, poruchy v dodávce elektrického proudu a ústředna ruzyňského letiště, opakoval vzrušeným hlasem:

„Tady Havel Liška, dozorčí provozu na hlavním nádraží. Okamžitě sem přijeďte, na prvním nástupišti přistála kosmická koule. Střecha je na cimprcampr!“

Úplně nakonec si vyčerpaný muž vzpomněl, že by měl také zavolat OOŽ, neboli Ozbrojenou ochranu železnic. Když splnil i tento úkol, vyběhl z dopravní kanceláře na první nástupiště, kde se v bojácném kruhu kolem koule zatím shromáždilo několik desítek zvědavců.

„Nechoďte k tomu tak blízko, člověče!“ napomenul obrýleného mladíka, který právě znenadání vykročil několik kroků vpřed.

Mladík ochotně poslechl a zacouval mezi ostatní.

„Co se tu dělo? Jak to pokračuje?“ obrátil se Havel Liška k jednomu z diváků tohoto mimořádného divadla, oblečeného do železničářské uniformy.

„Vy jste to neviděl?“ prohlédl si ho oslovený s nadšeně zářícíma očima. „Probouralo se to střechou a vyletěl z toho takový svítící pták. Chvíli plandal sem a tam a pak se zas schoval. Páni, to je ale věc! Určitě jsou v tom Marťani!“

Muž vyslovil poslední slovo už jen šeptem, neboť právě v tom okamžiku se začala horní část koule zvolna zvedat, jako když se tajemně otvírá víko popelnice. Několik vteřin napětí a potom zevnitř vykoukla hlava muže s rozcuchanými, jako uhel černými vlasy a karmínově červenou tváří. Po hlavě následoval i zbytek těla.

Muž se vysoukal ven a teprve teď bylo vidět, jak je obrovský. Měřil nejméně dva a půl metru!

„Dobrý den, češští lidi!“ zahřměl hlasem, který jakoby vycházel z několika míst najednou. „Posádka dimenzního superfotonátoru Glaria Kleopon z planety Septida v soustavě Tří červených trpaslíků je vám velice se omlouvající za omylné přistání. Náš rychlomyslič teprve teď nabyl zjištění, že nádraží jest výraz pro přistávání takzvaných vlaků, couráků a Vindobon, nikolivěk označení přístavky superfotonátorů. Toliko k vysvětlení. A teď to načnem z jiného soudku:

Naše trestná výprava přibyla k vám za přesmutným, leč naléhavým úkolem. Mezi vámi, lidi češští, se skrývá zlosyn, tyran, vyvrhelný ničemník a mezihvězdný štváč, jenž se zove Emil Topinka. Hrůza zachvacuje nás, septiďany, když jeho jméno šlehne v povětří. Krutoživel ten každého dne telepaticky volá naši krásnou, mírumilovnou planetu a nutí prvního posledního z nás, abychom naslouchali jeho žvástům. Kdyby nás aspoň pustil ke slovu, ale to on ne! ‚Haló, volám Septidu! Septido, ozvi se!‘ vyšle do prostoru hvězdného svojí myšlenku a my po takovém telepatickém povelu uprostřed hlubokých nocí vyskakujeme z lehadel, uvedeni náhle v pohotovost, neboť při vyslovení jména naší planety pokaždé spojují se naše mysli v jedinou. Nasloucháme a mozkovny jsou nám praskající vztekem!

Čechové dobří, vydejte nám trapitele našeho, poplašníka řádivého, tlachavčíka fantasmagorického, toho pisálka duchem chorého. V superfotonátoru našem skryto je telechirurgické zařízení, hlavu mu do něj strčíme, jedním rázem ho vyléčíme!“

Muž náhle zaťal obrovské pěsti a zvedl je k díře ve střeše nádraží.

„Do rána čekat budeme, Čechové, nepřijde-li ten kosmokruťas, těšte se pomstu slavné Septidy!“

Obr zakoulel strašlivě očima, prudce se obrátil a vsoukal se do svého plavidla. Kryt se za ním okamžitě uzavřel.

Dozorčí provozu spolu s ostatními stál ještě dlouho jako omráčený v uctivé vzdálenosti od rozzářené koule a v hlavě mu zněla výstražná slova. Teprve když se ozval jekot sirény blížící se záchranky, jejímž domovským stanovištěm byl ústav pro duševně choré v Bohnicích, vzpamatoval se a rychle běžel do dopravní kanceláře. Zapomněl zavolat manželce a tchýni.

Spisovatel vědeckofantastických románů a povídek Emil Topinka se probudil ze snu, v němž se mu zdálo o praještěrech, dobývajících se k němu do pokoje. Promnul si udiveně oči a pochopil, že někdo rázně buší na dveře.

„Policie! Otevřete!“ přispěchala k němu pozvolna další informace.

Emil Topinka skočil do svých trepek, prošel předsíní a otevřel dveře. Počet uniforem za nimi mu připadal jako přechod do dalšího náročného fantastického snu.

„Rychle se oblékněte a půjdete s námi!“

Tak se tedy rychle oblékl a šel.

Havel Liška se díval z druhého patra nádražní budovy na první nástupiště, obklíčené kolem dokola strážci pořádku a senzacechtivými davy, jež se sem okamžitě po rozšíření neuvěřitelné zprávy stáhly ze všech koutů noční Prahy. Viděl, jak přivádějí vyděšeného mladého muže s úlisným knírkem a předávají ho dvěma exekutorům ze Septidy, kteří se ihned vynořili ze superfotonátoru.

„Lidi češští, jsme vám jménem své planety zavazující se, že jste tak rychle byli ochotni nám pomoci. S děkováním za chvíli ho vrátíme, jen co mu tam hlavu strčíme.“

Obrovští muži se chopili spisovatele, jemuž z hrdla uniklo hrůzostrašné zavytí, a zmizeli s ním v kosmické kouli. Ani ne za minutu vystrčily svalnaté paže nebohého Emila Topinku ven a ze skrytého reprodukčního zařízení ještě jednou zazněl hlas septiďanského kosmonauta.

„Pěkně tu žijte si, lidi češští. Práce jest hotova. Již nikdy nevzpomene zlořádník jména domova našeho. Nashledanou, přátelé!“

Dimenzní superfotonátor Glaria Kleopon, se začal prudce chvět, vytryskly z něj běloskvoucí plameny, zářící koule začala stoupat k díře ve střeše nádraží, nabírala stále větší rychlost a znenadání v jediném okamžiku zmizela pohledům očarovaných pozemšťanů.

Dozorčí provozu se ještě několik vteřin díval do noční oblohy, vlastně do souvislé vrstvy smogu, pak opustil svoji pozorovatelnu a vydal se na cestu k prvnímu nástupišti. Bude s tím spousta práce, pomyslel mimoděk na to, že musí dát dohromady úklidovou četu k odstranění rozbité střešní krytiny.

Zatracení mimozemštani, prolétlo Havlu Liškovi hlavou, když sestupoval po schodech z druhého patra. Koho by napadlo, že mají takové problémy, že stačí pomyslet si jenom: „Haló, volám Septidu! Septido, ozvi se…“

Dozorčí se náhle polekaně zastavil.

CESTA DO PEKLA

A Slovo to tělo učiněno jest, a přebývalo mezi námi. (EV. SV. JANA)

Byl jsem z toho jelen. Zničehonic takový kšeft. A ještě ke všemu uprostřed okurkové sezóny.

„Zjistíte, čím se zabývá profesor Raymond Olivier,“ řekl mi Velký šéf naší slavné detektivní agentury. „Najměte si třeba tisíc lidí, ale buďte opatrný – je v tom asi pořádná levota. Kdybyste potřeboval konfrontovat odborníky – biology, fyziky, chemiky atd. – okamžitě vám je samozřejmě seženu. A hoďte sebou, Fieldsi. Tahle věc hrozně chvátá. A jak už jsem řekl, buďte velmi, velmi opatrný.“

Profesor Raymond Olivier... Před chvílí to pro mě byl ještě zcela neznámý člověk, jeden z miliónů neznámých lidí v Las Vegas. Teď to rázem byl jeden z těch, jimž jsem měl milou povinnost podívat se na zoubek a přečíst si tak trochu jejich život. Pětkrát vyšší honorář plus mimořádná prémie za rychlou práci vytvářely víc než dostatečný předpoklad k tomu, abych snažné přání neznámého zákazníka naší agentury úspěšně splnil.

Nejdřív jsem si prostudoval profesorovu speciálně pro mě vyhotovenou kartu. Dozvěděl jsem se z ní, že Raymond Olivier patří mezi uznávané kapacity svého oboru. Našlo by se bezesporu mnoho biofyziků, kteří by k jeho zásluhám v oblasti výzkumu takzvaného bioplazmatu měli mnohé připomínky, ale podle mezinárodního ohlasu soudě, šarlatánem určitě nebyl. Spousta nejrůznějších ocenění mluvila za všechno.

Neměl jsem čas zabývat se hlouběji otázkou, co to vlastně bioplazmat je a co s ním profesor zamýšlí, i když mě samozřejmě i tato otázka zaujala. Nejprve jsem se pustil do sestavení svého „bojového“ štábu. Jako obvykle při větších akcích jsem zapojil do práce Sheridana a Carpentera. Vyzbrojení nejmodernější slídilskou technikou jednadvacátého století, obklíčili okamžitě profesorův luxusní dům a napojili se na jeho rodinné přátele a všechny, s nimiž se Olivier stýkal ve volném čase. Ústav, kde pracoval, jsem si vzal na mušku spolu s dalším ze svých věrných, Harrisonem.

Byly asi čtyři hodiny v noci, když jsme tam pronikli a chystali se začít řádit se svými speciálními fotoaparáty... Taková poklidná předranní doba jako stvořená pro podobné akce... Kdo by čekal tak nepříjemné překvapení…

„Ruce vzhůru! Odhoďte zbraně!“ vyrušily nás z práce zničehonic jejich nesmlouvané hlasy. Velice, velice příjemné překvapení! Milá návštěva. Byli čtyři a proti jejich samopalům nemělo cenu se bránit. Harrison se o to přesto pokusil a několikrát vystřelil z revolveru do místnosti, ale potom ho dobře míření dávka navždycky zastavila.

Vrhl jsem se k zemi a díky tomu jsem přežil. Zkroutili mi ruce za zády a nasadili želízka.

Připadal jsem si jako stoprocentní osel, kterému slíbili pětkrát větší otýpku sena a on si klidně kráčel... na porážku. Alespoň v té chvíli to evidentně vypadalo na porážku. Ti čtyři vůbec nevypadali na to, že by se mnou chtěli čas budoucí prožívat v líbánkách.

Pokusil jsem se vyblekotat cosi na vysvětlenou, ale určitě je to nepřesvědčilo, spíše naopak: do obličeje mi ihned dopadla pažba jednoho ze samopalů a díky tomu jsem si na chvíli zdříml.

Probudil jsem se v autě ujíždějícím neznámo kam. Několik okamžiků jsem spekuloval, jestli mě náhodou neodvážejí do profesorova bytu, ale potom jsem usoudil, že tak naivní asi nebudou.

„Lehni!“ přimáčkl mě jeden z mužů jako psa na měkké zadní sedadlo automobilu. Asi čtvrt hodiny jsme kličkovali ulicemi a potom mě rána do hlavy znovu zbavila možnosti kalkulovat.

Probudil jsem se v jakémsi skladu haraburdí, kde to páchlo vším možným, nejvíc ze všeho plechovkami od piva, kterých se tu válely desítky.

Kromě plechovek se tu povalovali i moji dobří známí, slavní detektivové Sheridan a Carpenter. Oba vypadali, jako by právě prožili ošklivé zemětřesení. Jejich obličeje, roztlučené na kaši, byly k nepoznání.

„A jsme v pěkný rejži,“ přivítal jsem se s nimi a pokusil se o přiblblý úsměv. „Kde jste se tu vzali, pánové?“

„Ani nevíme,“ odpověděl Carpenter. „Nějak se mi zatmělo před očima a najednou jsem byl tady.

„Byli silnější,“ konstatoval Sheridan. „Vypadá to bídně.“

„Harrison je mrtvý,“ oznámil jsem jim suše a díval se, jak jejich tváře najednou zezelenaly.

„Proboha,“ zakňučel zděšený Carpenter, „myslíš, že nás taky odrovnají?“

„Je to možné,“ odpověděl jsem mu pochmurně. „Ačkoliv, to už mohli udělat dříve. Třeba nás ještě k něčemu budou potřebovat...“

Kovové dveře skladu náhle zaskřípěly. Dva muži se samopaly opatrně vpluli do páchnoucího prostoru.

„Račte za mnou!“ přikázal jeden z nich autoritativním, mírně jízlivým hlasem.

Vstali jsme a vykročili do tmavého bludiště mnoha chodeb. Oba samopalníci kráčeli za námi, jeden z nich nám na cestu svítil baterkou.

Asi po dvou minutách jsme došli do místnosti plné dalších ozbrojených mužů. Uprostřed této krásné společnosti seděl za stolem… profesor Raymond Olivier. Poznal jsem ho okamžitě, i když jsem jeho tvář znal pouze z fotografie.

„Vítám vás, Fieldsi. A vás taky, Carpentere a Sheridane!“ pozdravil naši zmučeně se tvářící trojici. „Tak vy jste se rozhodli, že se začnete plést do mého života. To od vás nebylo rozumné. Vlastně to bylo to nejnerozumnější, co jste mohli udělat. Je mi vás líto, protože asi vůbec netušíte, do čeho jste se zamotali. Pokusím se vám to trochu objasnit.“ Téměř se mu podařilo zmizet ve vedlejší místnosti.

„Tito pánové,“ máchl rukou kolem dokola, „jsou specialisté CIA. Jsou to nejen moji osobní ochránci, ale především poslední lidé na tomto světě, které si můžete do sytosti prohlédnout... Jak jsem řekl, zamotali jste se do věcí, které jsou životu nebezpečné. Vyšší zájem mi velí, abych se vás co nejdřív zbavil. Než to udělám, prozradím vám, kvůli čemu zemřete. To, kvůli čemu si vás nechal najmout můj dlouholetý odpůrce profesor Tirs...

Jeho jméno, jak tak koukám, jste do této chvíle neznali, že? Profesor Tirs díky své odbornosti a předvídavosti rozpoznal částečně smysl mé současné práce, a proto se pokusil vaším prostřednictvím dát proti mně dohromady důkazy, které by moji další činnost zastavily, nebo aspoň ohrozily...

Mohl bych vás na onen svět poslat ihned a neukojit vaši profesionální zvědavost, ale jsem od přírody hodný člověk a respektuji žízeň ostatních individuí po tajemství...

Jste obyčejní laici, vysvětlím vám proto svoji činnost co nejjednodušším způsobem. Zabývám se už léta využitím bioplazmatu pro vojenské účely... Ale vy nevíte, co je to bioplazmat. Pokusím se vám to přiblížit. V každém tělese, ať už živém či neživém, je plno skrytých sil, které umožňují tomuto tělesu trvání v čase. Postupným přechodem neživých látek v tzv. živé se tyto síly zdokonalují. Nejvyšších schopností dosahují tyto samoorganizující se síly u savců, především u člověka. Těla lidských bytostí jsou prostoupena jemnými bioplazmatickými sítěmi, sítěmi energie, která umožňuje život a trvání vůbec. Můžete tomu klidně říkat i duše nebo duch – je to prostě bioplazmat…

Mnoho let jsem se zabýval myšlenkou, jak tento bioplazmat izolovat a využít pro bojové účely. Teď jsem blízko cíle. Nejenže se mi podařilo lidský bioplazmat izolovat, ale mně se podařilo izolovat samu nejzákladnější lidskou Myšlenku, tedy to, co tvoří jádro každého lidského jedince. Izoloval jsem Myšlenku, která řídí lidský bioplazmat a prakticky tělo každé živoucí bytosti. Nasytil jsem tuto Myšlenku všemi bojovými informacemi, které má lidstvo k dispozici, rozumíte... Za pomoci mnoha a mnoha počítacích strojů jsem nasytil Myšlenku všemi informacemi zkázy a ona se tak stala nejstrašnější, největší existující zbraní na této planetě.

Není hrozivější zbraně, než je moje Myšlenka. Je plná válečného běsnění, plná umírání, plná všech zabijáckých fint, plná dokonale promyšlených systémů mučení. Je prostoupena poznáním bolesti lidského rodu. Je v ní všechna nenávist nesčetných lidských generací, zloba, strach, peklo duší, zvrácenost a hnus a šílenství předních myslitelů umění vraždit, zrádcovství a faleš, krutost... veškerá síla zla. Moje Myšlenka je nabitá všemi informacemi o tom, jak co nejlépe zničit člověka. Teď stačí tuto soustředěnou Myšlenku vystřelit kterýmkoliv směrem, stačí jí udat rozsah pásma, jež má zničit – a dílo zkázy je dokonáno. Moje Myšlenka je síla a moc. Je to soustředěný plazmat, nabitý informacemi smrti. Smrti!

Profesor se na nás tři zálibně usmál a pokývl svým pochopům. Ti na nás bezeslova zamířili samopaly. Tváří v tvář smrti mě přepadla najednou bezvadná, neopakovatelná nálada. Všechno se mi v tom okamžiku zdálo zničehonic směšné, jako vystřižené z nějakého laciného horroru.

„Jsi idiot!“ řekl jsem profesorovi a začal se bláznivě smát. „Úplný idiot!“

„Toho nechte naživu!“ přikázal profesor Raymond Olivier. „Ostatní zabte!''

Ozvalo se několik dávek ze samopalů a moji kolegové Sheridan a Carpenter se sesunuli prostřílení jako řešeta k zemi.

Bylo mi k pláči, ale smál jsem se ještě víc.

„Vždyť jsem ti říkal, že jsi idiot!“ zopakoval jsem mu znovu do tváře.

Čekal jsem, že skončím jako ti dva, ale stalo se něco jiného. Profesor se prudce zvedl za stolem, oběhl ho a vrhl se směrem ke mně. Nečekal jsem, že bude tak rychlý, a proto mě překvapila jeho pravačka. sesunul jsem se k zemi jako pytel plný hlíny.

„Vemte ho!“ slyšel jsem nad sebou jeho hysterický hlas. „Já mu ukážu, kdo jsem!“

Byl jsem v dost dezolátním stavu, a tak jsem nevnímal, kam mě nesou. Překvapila mě až oslnivá záplava světla, která bodala do očí a nutila mě přivírat víčka.

Byli jsme v sále plném nejmodernějších strojů. Uvázali mě k něčemu, co vypadalo jako hlaveň abnormálně rozměrného děla a profesor se znovu pustil do kázání:

„Fieldsi, vás teď sežere Hrůza!“ oznámil mi hlasem, který vůbec nedokázal ovládnout. „sežere vás veškerá lidská Hrůza, podá si vás to nejstrašnější peklo, jaké si dovedete představit. Vrhne se na vás Myšlenka Vražda. Celá léta jsme ji mučili tím nejohavnějším, co na tomto světě existuje. Je plná pomsty. Jsou v ní všechny úchylné myšlenky zákeřných vrahů, všech sadistů nejhoršího ražení. Vy jste si dovolil mě urazit, řekl jste, že jsem idiot! Teď sám poznáte, kdo je pravý idiot! Díky, Fieldsi, že jste mě přivedl na tak báječný nápad. Budete první pokusný králík, na kterém vyzkouším sílu své Myšlenky!

Sbohem v pekle, milý idiote!“ rozesmál se profesor Raymond Olivier a stiskl jedno z tlačítek na řídicím panelu celého toho složitého zařízení, které mě obklopovalo...

V příští chvíli jsem byl JÁ. Byl jsem nejvyšší lidskou myšlenkou. Myšlenkou plnou absolutní hrůzy. Na tenhle okamžik jsem čekal miliardy let. Miliardy let jsem čekal, až se znovu probudím v plné síle. Dějiny vesmíru mi proběhly myslí v jediném vševědoucím okamžiku. Rázem jsem věděl, co mám dělat. Byl jsem Peklo, a proto jsem ihned vytvořil svůj pravý opak, své pravé Já. Stvořil jsem... Nebe.

Moje lidská tvář se otočila k profesoru Raymondu Olivierovi a řekla:

„Sbohem v Pekle, Satane!

Potom jsem ho odzářil spolu se všemi těmi, kteří se mu podobali, tam, kam patří...

Nesnáším totiž idioty…