STRANOU – evropští básníci na živo

antologie 2008–2010

Při příležitosti 5. ročníku festivalu Stranou – evropští básníci naživo

vydalo občanské sdružení Stranou a grafické studio Machart,

červen 2012.

Editoři: Lenka Daňhelová & Peter Kuhar

Redaktorka: Markéta Hejná

ISBN: 978-80-87517-54-3 (PDF)

ISBN: 978-80-87517-55-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-87517-56-7 (MOBI)

Předmluva místo oslavy

Pět let básnického festivalu sice ještě není tak významné výročí, přece jen však už je to důvod k radosti a malé oslavě. Dnes, kdy je před kulturou upřednostňována zábava a kdy jsou kulturní aktivity i tvůrci dlouhodobě nedoceňovaní, je každý další rok takového tvůrčího a rozsáhlého setkání velkým vítězstvím ducha nad hmotou, přeneseně i doslovně.

Festival Stranou – evropští básníci naživo probíhá v Berouně už pátým rokem. Za dobu svého trvání hostil několik desítek českých i zahraničních básníků, hudebníků a divadelníků. Dlouhá léta se zabýváme tvorbou v mnoha jejích podobách, s tvůrci se rádi setkáváme, baví nás různorodá práce spojená se šířením tvorby mezi potenciální vnímatele. A naštěstí tento náš pohled začíná sdílet čím dál víc lidí, ať „neorganizovaných“, nebo rozhodujících v rámci nejrůznějších kulturních institucí a úřadů. Nechali na sebe působit očistnou sílu ryzí tvorby, uznali, že literatura jako její podstatná část je důležitá a nenahraditelná, že hraje v našem životě zásadní roli. Přestože se nejedná o počínání, které by mohlo vyprodávat sportovní arény (dej Bože, ať k tomu nikdy nedojde), míru ne-masovosti kompenzuje hloubka ponoru.

V dnešních časech se lidé starají hlavně o to, aby nejen přežili, ale žili tak, jak je jim ze všech stran podsouváno, že žít mají. Z toho plyne neustálý tlak na to, aby vydělávali určité množství peněz, aby si mohli na určité věci půjčit, a potom zas vydělávat na splácení půjček... Je to velmi náročný a velmi nepoetický způsob života a jen málokdo dokáže z tohoto určeného modu vivendi vystoupit – znamená to, že se tím vydělí ze společnosti; sice z málo vlídného a stále uspěchaného, ale přece jen společenství lidí, jehož součástí se potřebuje cítit každý. Všechno je nastaveno tak, abychom se především bavili, nikoli přemýšleli a skutečně reflektovali život v sobě i kolem sebe. Pokud se člověk chce zabývat tvorbou vážně, musí zůstat vůči těmto lákadlům a nabídkám netečný. A tím se dostává stranou. Stranou však neznamená mimo. Z faktu, že jsou v současné době poezie a tvorba obecně mimo naši pozornost, nijak nevyplývá, že jde o okrajovou věc. Naopak, možná silněji než jindy se potřebujeme přesvědčovat o tom, že náš život má hlubší smysl. Být sám se sebou a svými myšlenkami vůbec nemusí být příjemné. Ale je to bytostně důležité.

Když jsme začali připravovat antologii mapující pět let trvání festivalu, s údivem jsme zjistili, že festival od roku 2008 do roku letošního navštívilo více než padesát autorů z celé Evropy. To je přece velké množství lidí, neuvěřitelný tvůrčí potenciál, obrovská síla.

Je těžké vyzdvihnout jen několik autorů, protože všichni jsou ve svých zemích význačnými a velmi ceněnými umělci. Jako například loňský host z Polska Ryszard Krynicki, jeden z nejvýznamnějších současných polských básníků, který svou tvorbou už dlouhá zásadně ovlivňuje proud moderní polské poezie, nebo čeští básníci Viola Fischerová či Petr Hruška. Samostatnou kapitolou jsou slovinští autoři: tady jsme českým divákům představili skutečně to nejlepší, co se na současné slovinské scéně děje. Během pěti let jsme zvládli nahlédnout jak k sousedům na Slovensko, tak do vzdálené Francie. Svou neobyčejnou poezii nám představili hosté z Itálie, Erika Crosara dokonce zpestřila výuku studentům italštiny na gymnáziu J. Barranda, kde s ní mohli rozmlouvat v jejím rodném jazyce. A Berounští se mohli na vlastní oči a uši přesvědčit, že „náš“ písničkář Vladimír Čáp v takové světové konkurenci důstojně obstojí.

V jubilejním roce pokračujeme v boření hranic mezi jednotlivými žánry umění. Podařilo se nám najít další možnost, jak prostupování různých druhů tvorby ještě prohloubit: básník Zdeněk Volf připravil spolu s fotografem Jindřichem Štreitem ojedinělou knihu Chlévská lyrika aneb zvířata nám odcházejí ze života. Zdeněk vybral básně promlouvající o našem životě se zvířaty. Jindřich knihu doprovodil fotografiemi. Vznikl jedinečný cyklus básní a fotografií, který knižně vydalo nakladatelství Sursum a jako výstavu ho představíme v Muzeu Českého krasu v Berouně. Další významnou událostí je spolupráce s českým a slovinským klubem PEN a knihovnou Václava Havla, na jejichž půdě proběhnou dva autorské večery.

Zdá se nám nemožné a nespravedlivé ukončit vyjmenovávání autorů, kteří jsou všichni jedineční. A proto vznikla tato antologie, představující všechny tvůrce, které festival Stranou v uplynulých pěti letech hostil. Pojďte se s námi radovat z jejich poezie.

Lenka Daňhelová a Peter Kuhar

Vše, co chcete vědět o programu a hostech jednotlivých ročníků festivalu, se dočtete na webových stránkách: www.festivalstranou.webnode.cz.

Dagmar Andrtová-Voňková

Dagmar Andrtová-Voňková (*13. května 1948 Hradec Králové) je česká kytaristka, básnířka, skladatelka a zpěvačka.

Po gymnáziu studovala dva roky pedagogickou fakultu, poté vystřídala řadu příležitostných zaměstnání (referentka, správcová, servírka, pokladní v divadle, modelka), zároveň s tím se věnovala hudbě. Její oficiální hudební kariéra začala v roce 1971, kdy se objevila v soutěži časopisu Mladý svět. Později se stala členkou sdružení Šafrán.

Její význam spočívá především ve skvělé technice kytarové hry plné experimentů, které nikdo před ní nezkoušel. Hraje s jedním, nebo i dvěma smyčci, pravou rukou hraje na hmatníku, škrábe po strunách nehty apod.

V první půlce 90. let 20. století nahrála hudbu pro představení Rok na vsi bratří Mrštíků, které v Národním divadle uvedl Miroslav Krobot. Hudbu Andrtové-Voňkové doplňuje zpěv lidového sboru moravské vesnice.

Na konci roku 2010 vydalo nakladatelství Galén knihu Listí, která obsahuje písňové texty, básně a kresby Dagmar Andrtové-Voňkové.

Touha

Touho má

měj vlčí běhy

uháněj sněhy

po čtyřech

Že cesta není

bez námahy?

Co na tom

chytnem druhý dech…

Kupředu jen

pláň panenská je

a tolik třpytu

ve vzduchu

Nespatří nikdy

hranostaje

kdo předem klesá

na duchu…

Řemeny dávno

zpřetrhané

a těžké sáně

kdeže jsou

Teď moje nohy

rozedrané

mě vzhůru k slunci

ponesou…

V krajině

V této krajině

v krajině našeho

srdce

na nás čekají

a vyhlížejí nás

místa milostí

či milost sama

Zjevují se nám

náhlým dotykem

radostným

prostupujícím

když jsme

vítanými hosty

Otče

neviditelný

v této krajině

Malý beránek

Krásný je beránek malý

a rouno medové

jeho tělo halí

Chodí do polí

přes mosty

varolí

A tvrdohlavý je a vrtošivý

něco má ze Šivy

trochuje prašivý

Luční trávou

a jejím aplausem

se napojí a napase

Ještě pranic neví

o rounu a krvi

Beránek je ještě malý

A zatím už to ví každý

kde ostré

nože se brousí

A kdo se chystá

jak pýr

beránka rdousit

Z vykotlaných stromů

to vře

a smůla se lepí

Jen malý beránek

se pase

jak slepý

Však jak má vědět

že žluté meze

neznají mezí

A modré chrpy

touží

po chrpách

A rudé

máky

po mácích

Jak má vědět

že zelené meze

neznají mezí

Ještě pranic neví

o rounu

a krvi

Malý beránek

zatím si chodí

do lilií močí

sledován

bělmem

jejich očí

Krásný je

beránek malý

když ke spánku se stulí

Pod vraní oko

a zlomocný

rulík

Luční trávou

jejím aplausem

se napojí a napase

Chodí do polí

přes mosty

varolí

V kráse neskonalý

beránek

malý

Hoře

Hoře, hoře

pustá noro

černá díro

v černé hlíně

Nejsou chrámu

tvoje síně

Temnoty tvé

udusí mě

Ani skřeta

za společnost

není v tobě

hoře, hoře

Tvoje náruč

chladný nerost

Žádné strázně

nemáš zadost

Pustá noro

hoře, hoře

Černá jámo

v duši samé

Co v ní ještě

hoří spoře

ať vyhoří

v čistý plamen!

Mateja Bizjak-Petit

Narodila se v roce 1969 v Lublani na Slovinsku, od roku 1993 žije a pracuje ve Francii. V jedenácti letech se začala pod vedením Lojze Kovačiče věnovat loutkovému divadlu. Vystudovala střední pedagogickou školu a též dramaturgii. Je členkou loutkového divadla FRU-FRU, spolupracovala s loutkovým divadlem Ljubljana, hrála, režírovala a vodila loutky. Jako dramaturgyni ji několikrát přizval ke spolupráci režisér Martin Kušej. Realizuje se v Center for Puppetry Arts v Atlantě a v Paříži u mistra loutek Alaina Recoinga. Založila loutkové divadlo MALO, v němž se mimo jiné hrálo pět jejích loutkových her. Píše texty pro loutkové divadlo a básně pro děti a dospělé. Vydala sbírky poezie: LE TI, (Mariborska literarna družba, Maribor 2005) a Alica s tisoč rokami / Alice aux mille bras (KUD France Prešeren, 2009). V češtině byly její básně dosud publikovány na stránkách literárního čtvrtletníku Pobocza / Krajnice (www.pobocza.pl) a v časopise Navýchod.

Le hlas

***

hlas

ležící

na otevřeném

dívám se

nosím tě s sebou

můj

jako nebe

dané

***

hlas

zpod chodidel

vytažený

pomačkaný papír

žehlím

s nateklými prsty

blažený

pocit

***

hlas

zachycený na háčku

na špičce srdce

rybář

na břehu

ve vysokých botách

lekníny jsou růžové

nevypustíš slovo

mezi zuby se zachytily

malé hravé ryby

***

hlas

když není

prázdnota

pod vrbou loďka

***

hlas který je

hlas

v prsou

***

hlas

hvězd

které hladí borovice

které rozmlouvají se smrky

tam nahoře

***

hlas

rozpoznám tě

mezi

rozpoznám tě

***

hlas

chodíš za mnou

chceš být první

jsi

bodáš mě v žebrech

kráčíš po mém stínu

podrážíš mě

raduji se

***

hlas

jediný

zvuk

Ze slovinštiny a francouzštiny přeložili Lenka Daňhelová a Peter Kuhar

Kateřina Bolechová

Kateřina Bolechová (1966) se narodila v Českých Budějovicích. Během 90. let se zúčastnila mnoha literárních soutěží, v roce 1994 získala jednu z hlavních cen literární soutěže Hořovice Václava Hraběte (kategorie próza). V roce 2007 jí vyšla v edici Stůl sbírka Rozsvícenou baterkou do pusy jako neprodejná příloha časopisu Psí víno, v téže edici pak v roce 2009 sbírka Antilopa v moři k majáku daleko má. Od roku 2000 se také věnuje tvorbě koláží.

ANDĚL

Na náměstí, vždycky před Vánoci, lítá anděl.

Letí z věže po laně. Taky se stalo, že se zaseknul uprostřed.

Kroutil se jak slanina na rozpálený pánvi.

Od andělů lidé čekají zázraky.

Co ale čekat od zaseknutýho anděla?

O POHŘBU

Příbuzní leda tak

po infúzi

Kdepak se sejdeme?

Je pozdní zima

den předposlední

některá ústa mumlají

Otče náš

Krademe kytky

z vlastního hrobu

Medvěd se až k zemi pokloní

čí hřbet se přitom ohne?

Ivane doba je tvá

NEJSME OBYČEJNÍ

Muž v obleku

bílých polobotkách

a kostkovanou nákupní taškou

U křižovatky billboard

„Nejsme obyčejní“

Metronom semaforu

jen klavír tu chybí

MIMO DĚJ

Žabky na nohou

mlaskají jako kdysi

V zahradě otec

ve starých plavkách

Stejné místo

a přece jinde

KONEC SEZONY PLESŮ

Vstoupili jsme do pradleny

těla v neckách jak Elida

v krabici po babičce

s jistotou kapra na pánev

osádrovaný konferenciér

v mlze předsálí těstoviny od Zátky

pro vítěze

ARCHITEKT FANTA DÁVNO JE MRTEV

Na jehlách kozačky pod kolena

jak kozí nohy v čerstvém asfaltu

Je slyšet prázdno nádražní haly

a kdyby dál po kolejích

tam Fantova „drogová“ kavárna

a všechny ty příběhy pod secesní kopulí

architekt Fanta ze své jistoty

tiše přehlíží

* * *

A kdyby pod tramvaj

úleva v hrůze

ne my ne já

ne naše ne moje

to něčí

krev cizí

A přece teče

* * *

Matko má

jež sedíš tu

v županu kytkovaném

s touhou

co byla visutou hrazdou

veletoč utržený

do zasutých zahrad

s křečemi v nohou

hledáš vůni

dávno spadaných jablek

JINAKOSTI

Růženec albín na zpětném zrcátku

a někde jeskyně

po ohni paměť

za nárazem blanitých křídel

Netopýr bílý

všechno je jinak

ŘEKA

Nad jezem

ženy pasou

obstarožní kozy

tachykardie

a záda opřená

o kamenný břeh

Žiju ještě ?

Nataša Burger

Slovinská herečka Nataša Burger se narodila 20. ledna 1968 v Lublani. Studovala na Filosofické fakultě slovinštinu a francouzštinu. V roce 1990 přijela do Prahy, studovala čtyři roky na Konzervatoři Jaroslava Ježka, kde byl jejím učitelem Jaroslav Dušek. Pak se dva roky věnovala na DAMU autorskému divadlu na katedře herectví u profesora Vyskočila.

Hrála např. ve slovinských filmech Volnoběh (V leru, režie Janez Burger, 1999), Sladké sny (Sladke sanje, režie Sašo Podgorsek, 2001) nebo Ruševine (2004, cena Vesna za nejlepší herecký výkon) režiséra Janeza Burgera.

Český divák se s ní seznámil díky filmům Jana Hřebejka Horempádem a Medvídek. Objevuje se i na české divadelní scéně. Píše divadelní hry.

V současné době žije v Praze.

OLGA:

Zamilovala jsem se do námořníka... bydlí vedle mě... milujeme se tajně... má svou loď a touží, aby s ní vyplul z přístavu do oceánu... představ si, do oceánu... to mě zaujalo... no, nicméně, pořád je ještě v přístavu... a řeknu ti proč... totiž... vždycky to proběhne takhle... námořník je v přístavu... připraven... a... přijde chvíle... a on se odrazí... začne plout... počasí je krásné, nebe se třpytí, je křišťálově čisté, modré, slunce svítí, vane tenounký vítr, je tam moudrý racek, bílé mraky, voda... krása... břeh už není vidět... a najednou loď podivně zavrže... co to je?... co se děje?... ptá se námořník... opustí kormidlo... běží do podpalubí a do patra... hledá, kde je chyba... někde chyba evidentně je, jinak by lod nevypouštěla tak divné zvuky... na stole před sebou rozhrne mapu, na které je podrobně nakreslena konstrukce lodi... a zkoumá... a přemýšlí... co by to asi mohlo být?... co nevím?... a loď si mezitím pluje po svém... narazí na útes a úplně se rozláme... co to je!... zakřičí námořník... běží na palubu... a vidí ztroskotanou loď... chytne se za hlavu... a pláče... pláče... s velkým úsilím přitáhne loď do přístavu... zamkne se do pokoje a přemýšlí, co se mu to stalo, na co zapomněl... co nevěděl... snad není dobře udělaná ta jeho loď nebo co... .tak ji upraví... celý šťastný sedí na své lodi a zase touží, aby vyplul, čeká na správné počasí... krásné počasí zase přijde a on vypluje... sotva opustí břeh, zase se ozve podivné vrzání, zase běží do podpalubí, zase přehlédne stejný útes a zase... zase... a námořník je zase v přístavu... celý zdrcený... bezmocný... zoufalý... a oceán nikde...

Zamyslela jsem se... proč se nedívá radši do nebe, na mraky, na racka, do vody... no a co, že loď vrže... no a co... co, když vrže proto, že se tak těší, že už do sebe nasává vůně oceánu a dělá jí to nesmírně dobře... proto vrže... proto bzučí... krásná loď... možná je to její smích... její štěstí, že ji čeká neznámá cesta... a tak se těší na námořníka za kormidlem... těší se na to, že se spolu vydají na oceán... no a co on!... a jeho mozek, který všude vidí jen chybu... pořád se musí v něčem hrabat... a snaží se něco opravovat, co vůbec není zapotřebí... a on to vše schvaluje... a opustí kormidlo... své srdce... zapomene na něj!... loď pak pluje sama dál, a jak se má samotná vyhnout útesům... no, ale pak už nejde o nějaké divné vrzání, ale o opravdovou ránu... která ji rozbije úplně... teď ji musí opravdu opravovat a jak ji to bolí... jakou ránu utrpěla!... to je mu asi jedno... vždyť loď je jenom prostředek, že jo... je to věc... která slouží... a slouží někdo jí?... proč nemá rád svou loď... proč jí nedůvěřuje... proč všechno ničí... proč chce vědět to, co se nedá vědět... to, čemu se jen věří a to je celé... proč... proč... vždyť být námořníkem, to je vše, co by ho mělo zajímat... plout... vždyť ta loď vůbec není jeho... je mu propůjčena... dána... takže má loď... krásné počasí... kormidlo a to stačí... pluj... pluj...

No, to je celé... ještě je pořád v přístavu... ale vypluje... určitě jo... možná že mě vezme s sebou... jen abych ho neotrávila svými otázkami... myslíš, že to je možné?

Ono: Je tady Nadja... Nadjo... pojď dál... copak?... jsi celá nejistá... co je?

NADJA:

Já už se mu nelíbím, nejsem dost přitažlivá... nejsem dost hezká pro něj, myslím, že už mě má dost... .co když mě opustí?... já bez něj nemůžu žít... jsem na něm závislá... já to vím... pořád myslím jen a jen na něj... je tak krásný... tak krásný... a proč by tak krásný muž chtěl být se mnou... on sice tvrdí, že jsem taky krásná, úžasná... že mě miluje, ale já mu nevěřím...

Dnes v noci jsem zase nespala... nemohla jsem vůbec usnout... řeknu ti, co se stalo... leželi jsme v posteli... večer... a četli jsme si knížky... najednou na mě dolehl ospalý vzduch... a přála jsem si, abychom se probudili... nechtěla jsem usnout... a řekla jsem mu:

Když řeknu, že tě miluju, je to jako bych řekla, že miluji sebe... já už jsem totiž ty a ty jsi já... nebo takhle... ty jsi vlastně mým stínem. To znamená, že jsi to, co já mám v sobě skryté, co o sobě jen tuším, a bojím se toto skryté žít... jsi takové mé tajemství... tma, mí démoni... a taky velká radost, obrovské nadšení ze života... a když žijeme spolu, neustále připomínáš mé tajemné bytí... je to krásné!... co tomu říkáš?

Otočila jsem se k němu a byl ještě ospalejší než předtím... miláčku, co tomu říkáš?... tak jsem toužila, aby k tomu něco dodal, zaujal stanovisko, svůj postoj, a on řekl svým pomalým, ospalým hlasem:

Milá moje... je to krásné... není k tomu co dodat... jsem unavený, rád bych spal...

Spal!... vykřikla jsem rozhořčeně... jak můžeš spát po tom, co jsem ti řekla... .teď nesmíš spát... tak upřímně jsem se ti vyznala... .musíš k tomu něco říct, nebo mě aspoň obejmout... cokoliv, jenom nespat...

Milá moje... přeháníš... všechno je v pořádku... jsi úžasná... krásná... všechno jsi řekla úplně přesně... nevím, opravdu nevím, co bych k tomu ještě řekl... líbí se mi to... a teď prosím... prosím... chci spát...

Tak dobře... řekla jsem... hluboce, ale hluboce mě to zabolelo... ale dobře... já to dokážu... tak nic... .zhasla jsem světlo... otočila jsem se od něj pryč... snažil se mě obejmout, vůbec jsem nereagovala... pokoušela jsem se usnout... vůbec to nešlo... zmocnil se mě takový smutek... takový smutek... vždyť jsem mu to všechno neříkala jen kvůli tomu, abych se vyznala, jen jsem si přála ho zahřát, oživit... jde mi tak strašně na nervy, když je ospalý... jeho ospalost je pro mě něco tak strašného... tak strašného... ale všechno bylo nakonec jinak... já jsem ožila a on byl ještě ospalejší... tma na mě začala působit... přiskočili mí démoni...

jsi strašná... únavná... hrozná... a tak nudná... už nejsi létající šťastný motýl... ne... prosím ne... nechte mě být... před chvílí jsem cítila, že jsem létající, šťastný motýl... chtěla jsem, aby se z toho radoval... je to pryč... jsi noční můra... všechno, co tebe pozvedává, jeho uspává... je to tak... už pro něj nejsi žádnou inspirací... je z tebe úplně vyčerpaný... jsi pro něj tyran a on je tvoje oběť... nemá žádnou sílu, aby zdrhnul, ačkoli si to velmi přeje... a teď vedle tebe pomalu chátrá... umírá... ne!... neříkejte to!... já to nechci... všechno... všechno bych mu dala... i svůj život... jen aby se probudil... ale on radši spí... já se zabiju... takové hluboké nedorozumění...

Už jsem to nevydržela... vstala jsem... oblékla se a utíkala ven... nadechla jsem se nočního vzduchu... a tramvají odjela do města... ve dvě v noci... krásně jsem se procházela po Karlově mostě a Hradčanech... skoro nikdo tam nebyl... dlouho... dlouho jsem chodila... asi dvě hodiny... a pak jsem zase jela tramvají domů... v tramvaji byli policajti a revizoři... ukázala jsem svoji legitku... ostatní ale lístek neměli... jak by ho ve čtyři ráno vůbec mohli mít... je to nelidské... a poslouchala jsem výmluvy, hádky, řev, výhrůžky cestujících... a to mě uklidnilo... bylo to jako sen... vše mi přišlo nesmírně komické... a vrchol komiky bylo, že jsem si připadala já jako ten policajt a revizor... který chce od toho druhého ten lístek, důkaz... jinak nemá co dělat v té tramvaji... je na úplně špatném místě... ale má-li lístek, je všechno v pořádku... chtělo se mi opravdu smát... šla jsem do postele a usnula... ráno jsem se probudila docela dobře naladěná... jenže... zase ke mně přiskočil démon:... vůbec si nevšiml, že jsi v noci bloudila po městě... vůbec sis nevšimul, že jsem v noci bloudila po městě... jsem mu řekla... máš mě rád?... číhala jsem na jeho odpověď... a pak to přišlo... jeho mám tě rád zaznělo jako pouhá formalita, která mu pro tuto chvíli zabezpečí žádaný klid... nevěřím, nevěřím ti... a začala jsem plakat... teď mě měl opravdu dost a odešel... není divu...

Co to je?... to není žádná láska... asi se rozejdeme... zabije mě to... ale jiná cesta už není... je to k nevydržení... vůbec nenacházím cestu k jeho nitru... neumím žít sama se sebou vedle něj... ale... já ho miluju...

Ono: Někdo ťuká, dveře jsou otevřené... to jsi ty... Anno... vítej... copak je nového?

Erika Crosara

Erika Crosara se narodila roku 1977 v italské Vicenze. Žila ve městě Caldogno a v Benátkách, kde vystudovala fakultu Ochrany kulturního dědictví. V současné době žije v Galleriano di Letizza v kraji Udine, kde také pracuje.

Její básně byly publikovány v několika italských antologiích (Dall’Adige all’Isonzo. Poeti a Nord-Est, Fara Editore, 2008; Notturni di_versi. Crisi, Nuova Dimensione, 2010; Salvezza e impegno, Fara Editore, 2010), v italských časopisech a literárních blozích. V roce 2010 vyšla v nakladatelství Anterem Edizioni její básnická prvotina Ius, která získala téhož roku cenu Lorenza Montana.

*

počítal po dvou během prvních hodin, počítal

po třech, počítal, ale brzy znovu pocítil lítost,

když neudržel dobré číslo, kéž by ho dokázal vybrat.

zatímco stupeň bělosti, kůže zasněžené a ponechané

odejít, říkal, že řád důstojnosti rozkvetl, že

už vezme celý dům anebo milé pokoje, ve

starší ze starých, celé spodní patro.

*

když jí položil semeno kouzla zvětšil

oči, podél první poloviny obracel dech.

když zapálil ohňostroje kolem ní, jakoby zežloutlé nemocí,

předem určené a také obrovitější než obvykle.

nakonec mluvili o desce rozlomené na čtyři části,

o vonné nevěstě, o zralých houfech

zapletených do chomáčů

*

daniele s.

možná se zvětšovala překážka nebo možná

taková byla. přepadené drápy a trička nezakrývala

dost. otázka vláken není způsob jak

být vyslovena? byla tu pro každý láskyplný dům starost.

(zůstali jsme bez dárků: les a bílé

stuhy aniž by bylo vidět dovnitř na dno. stud

navždy zmenšený na lilii, na pozdrav se skokem).

(momi b.)

všechny olistěné hlavice a kadeřavý roh plátna,

seříznutý dole. tihle místní, byli varováni, řeknou

nejlepší tvář města, řeknou zítra, možná,

já. budou odcházet jistí, my jsme viděli

mačkat pouze tlačítka jemnosti. starý pán

posílá zdvořilé pozdravy.

(dvacátého šestého června dva tisíce sedm)1

tak vzácný tanec ratolestí, vymrštění

větví mezi mlhami složenými a teď vítr, který ti přináší

neurčitý, letní; další bojkot, vysoký, z pokojů.

zacvrčel a zoufalý pád každé slabiky,

její vyklopení jen v představách: oblek z pusinek

svěšený v den odjezdu, potom

nad úsvitem slovo «konec».

*

na křižovatce kasáren, maličký

«hovnajs!» objevil se na zápěstí: je to

polský suvenýr mezi bílými konfetami,

jemné provedení, s kadeřemi, mirko.

(bělostné dámičky)

alessandru z.

vrátil se zpátky ze studenější země, ze

základů jiných rozloh až k nabíleným domům,

potom k blízkým vesnicím. se světlem se daly ještě pozorovat

různé rozdíly místních rysů, pozorovat vrásy

úst, konečnou cestu vitrín k studu

nebo půvabnou nákazu, žalostných doprovodů, tudu.

„tady dole je lásky málo. vezmi si je. uspořádej

své pomeranče po stanovený čas.”

(bílé, kameny)

zjevností obrazu ukazoval přesnou

vůli vklíněných (nejenom proto

se jí líbil). klidný vrchol mířící do vzduchu

a stropy stále nižší, růže také

stálejší růže končívají ve sklepě. ve všem

stejný vztek a „nezničit to protože

ti to skočí na záda, žije”.

*

jako chatrče zkřížené venkovem

viděné čtyřma čelníma očima protože my podnikáme

výlet jsme výletníci kteří se přihodili mocné planetě.

byly tam cihly, čtvercové kameny, keře.

artušovi

„třešeň má hlad je vidět ze všech stran

a ty bys musel spadnout, když se budeš dál dívat

potká tě neštěstí, přijde jako harmonický

výčet. nebe má obláčky a mrtvé hermy.”

(ach trubky!)

avšak závěsy velikonoční rušily mnohem déle

než do jedenácti večer. eroze dorazila ke dveřím

s důsledky a minimálním voláním: díry

které byly teplé nebyly pro obřady

a procítěně zpívaly.

nejít žádným směrem, neospravedlnit

svátky, nebyly v ničem božím hněvem. ukazovaly

jenom rozladění, vzácnou přeměnu očí

které se násobí: takže se jeví zamyšlené, uplynulé.

Z italštiny přeložila Lenka Daňhelová, jazyková redakce Laura Angeloni

1 datum, kdy zemřel spisovatel Luigi Meneghello, slavný rodák z provincie Vicenza

Vladimír Čáp

Textař, skladatel a kytarista Vladimír Čáp se narodil roku 1949 v Berouně, kde dodnes žije. Je rovněž uměleckým řezbářem, vyrábí loutky.

Písně začal psát ve druhé polovině let šedesátých, inspirován středověkými trubadúrskými zpěvy a renesanční poezií. V roce 1968 zvítězil v celostátní soutěži o nejlepšího amatérského zpěváka roku (Mladá píseň Jihlava). Vítězné písně Tři ořechy a Konec trubadúra vydal o rok později na singlu Supraphon a tehdejší hudební redaktor Čs. rozhlasu J. Navrátil započal s přípravou společného LP, na kterém kromě Čápových měly být písně Merty, Kryla a dvojic Hutka – Kalandra a Paleček – Janík. K realizaci však už nedošlo.

Z vojny se vrátil do tuhých normalizačních poměrů, nepodařilo se mu složit ani nejzákladnější amatérské zkoušky u některé z uměleckých agentur. Přestal úplně koncertovat a střídal zaměstnání, většinou v ekonomických profesích.

Ve druhé polovině sedmdesátých let začíná znovu psát a jeho tvorba dostává postupně svoji dnešní podobu. Tvoří písně, které jsou v textech i projevu emotivními šansony s prvky sebereflexe, ale i takové, v nichž nechybí ironie, nadhled a humor. V roce 1996 vydal první CD Kašpaří písně, příznivě přijaté jak posluchači, tak odbornou kritikou. V letech 2001–2012 vydal další tři CD.

Lovosice

Chtěl jsi mít život jako

Lovosice

dlouhej a osázenej

topoly

nikde žádný vlády, žádný

opozice

jen svatej pokoj s okny

do polí.

Na polí klasy jako

Lovosice

schoulený tíhou zrní

nad chrpy

a rusovlasý

krasavice

s písněmi na rtech, v rukách

Londýn

se srpy.

Pánbůh však mění

čtyřicet roků

plival jsi splíny svý

do piva

a srpy dívám

na každým kroku

křížily velký

kladiva.

Chtěls poznat lásku jako

Lovosice

dlouhou a žádný ouvej

samý ách

bral by jsi všechno

ale dával

mnohem více

a v noci štěstím skákal

po hvězdách.

Rusovlasý malý

vlasatice

pily by hvězdný víno

chlazený

na zdraví lásky jako

Lovosice

bůhví kde zrozený

prý kdesi

na Zemi.

Pánbůh však mění

z hádek a střetů

utápíš splíny svý

do rumů

ženský ti daly

namísto vzletů

leda trnovou

korunu.

Tak aspoň funus jako

Lovosice

dlouhej, ať o něm kdekdo

vypráví

zrzavý holky v rukách

dlouhý svíce

a žádnej blbej tajnej rozptyl

do trávy.

Pořádná velká černá

veselice

slepej kněz – černý brejle

bílá hůl

– tohle je funus jako

Lovosice

žasnul by New York, Paříž,

Liverpool.

Pánbůh však mění

ač zpíjíš se bolem

tělem jsi stále

zdráv a fit

Smrtka se kření

na všechny kolem

ty nejsi její

favorit.

Vracíš se domů

ke psovi svýmu,

jenž teskně vyje

na Měsíc

za psí život dává

tisíckrát vinu

jenom svý mámě

tý čubě – mámě

zrzavý tlamě

z Lovosic.

Pršíš mi do hlavy

Pršíš mi do hlavy

děravou střechou

vaneš mi do uší

z vysklených oken.

K oltáři belhaví

ďábli tě vlekou

dychtivá vyhlížíš

zpod rusých loken.

Hadi a štíři lezou z děr

maj do kůží myrty vetknuté

z muřinců můry a z pelechů

havěť žravá.

Na kůru říhá Lucifer

vypouští duchy smrduté

a všichni čerti se žení

ty se mi vdáváš.

Pršíš mi do kávy

do kávy od žida

ze které upíjím

navzdory řečem

Mrštíků z Moravy

žid Khon je solida

nadarmo těším se

na první křeče.

Chechtám se do tmy a v ozvěnu

zní hejkalů opilé vytí

u stropu Lucifer

blannými křídly mává.

Mrštíky mrštil jsem o stěnu

i anděl můj strážný je zpitý

a všichni čerti se žení

ty se mi vdáváš.

Dokouřím joint a dopiju rum

vzpomínkou v loži spočinu

kam na bílé tělo já

krvavý mák ti dával

pak porazím strom a zapálím dům

zmrtvím svou touhu po synu

ať všichni čerti se žení

buď sbohem, buď zdráva!

Obsah

Předmluva místo oslavy

Dagmar Andrtová-Voňková

Mateja Bizjak-Petit

Kateřina Bolechová

Nataša Burger

Erika Crosara

Vladimír Čáp