Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Jaroslav Kmenta, 2011

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2011

Fotografie z archivu autora a Mladé fronty DNES

ISBN 978-80-87569-05-4

Tato kniha byla napsána podle skutečné události.

Věnováno Nikol a všem začínajícím novinářům

„Veřejnost by měla být mimořádně vděčná deníku MF DNES za to, že zveřejnil dokumenty bezpečnostní agentury ABL. Materiály jasně ukazují na snahu Víta Bárty uchopit moc a na strategii kombinovat úplatky a zastrašování s hranou pokorou.“

Erik Tabery,

šéfredaktor týdeníku Respekt

Prolog

Víte, co nás motivovalo k neustálému hledání materiálů o spojení Věcí veřejných a bezpečnostní agentury ABL a k odkrývání skutečné tváře vlivného podnikatele a politika Víta Bárty? Sám Vít Bárta.

Tím, jak neustále popíral, že ABL sledovala politiky, a jak tvrdil, že si MF DNES vymýšlí a manipuluje s dokumenty, a jak hrozil žalobami za pomluvy. Tím nás neustále nutil pokládat další a další otázky a sbírat důkazy o jeho lžích a polopravdách. Protože dokumenty, které jsme měli, jasně ukazovaly, že ABL politiky sledovala.

Byla to vlastně obyčejná novinářská posedlost odkrýt pravdu s notnou dávkou odhodlání chránit dobré jméno novin a ukázat, že nelžeme.

Tohle všechno způsobilo, že jsem dostal od šéfů naprostou volnost a čas ke sbírání podkladů o Vítu Bártovi.

Nebudu vám vyprávět, kdo jsou zdroje našich informací. Jejich ochrana je jeden z nejzákladnějších principů, kterých se držíme. Ostatně jako to dělají novináři všude na světě. Takovým lidem, kteří upozorní na korupci nebo na nevhodné chování politiků či úředníků, jde mnohdy i o život. Ohrožovat je tedy nebudeme. Jejich identitu znají v redakci jen moji šéfové.

Ze slavné aféry Watergate, která dovedla k rezignaci bývalého prezidenta USA Richarda Nixona, víme, že novináři Bob Woodword a Carl Bernstein dali svému tajnému zdroji krycí jméno. Takže se o něm bavili jako o „Hlubokém hrdlu“. Nechci se srovnávat s velikány světové žurnalistiky. Ani to nejde. Jejich kauza byla mnohem silnější a závažnější. Jen jsem si od nich vypůjčil to krycí jméno. Našim zdrojům v kauze Bárta jsme v redakci říkali: Hluboké hrdlo 1, Hluboké hrdlo 2, Hluboké hrdlo 3 atd. Bylo jich několik.

A na co jsme vlastně přišli? Třeba na to, že lež má krátké nohy…

Jaroslav Kmenta

Poděkování

Děkuji všem svým zdrojům za jejich důvěru.

Děkuji vedení MF DNES a svým kolegům z reportérského oddělení za skvělou spolupráci.

Evě Vašíčkové, Janě Štěpánové a Janu Vacovi vzkazuji, že obdivuji, jak jsou pečliví a trpěliví.

Také děkuji fotoeditorovi Radku Chmelovi za výběr fotek a fotografům MF DNES Michalu Růžičkovi, Davidu Neffovi, Danu Maternovi a Michalu Sváčkovi za letitou spolupráci.

Část první

Hluboké hrdlo číslo 5

Únor 2011

1

Zapínám počítač a otvírám poštu. Z hromady nepřečtených mailů mě zaujme jediný. V předmětu je jasný vzkaz: Bárta-VV-ABL-nebezpečí.

„Dobrý den. Je těžké napsat mail tak, aby Vás zaujal a nezapadl mezi stovkami spamů, výmyslů, provokací a možná i výhrůžek. Budu doufat ve Vaši profesionalitu a snad se mi podaří navázat s vámi komunikaci,“ stojí v dopise. Je tam sice podpis, ale je jasné, že Václav Novák je jen přezdívka.

„Reaguji na Vaši objektivnost a nezkorumpovanost. Jsem člověk, který se – i když jen zprostředkovaně – pohyboval v kruzích kolem Víta Bárty. Pokud bychom se poznali, pochopil byste, že si nevymýšlím. Dlouhou dobu jsem nevěděl, co dělat s tou špínou, o které vím. Rád bych promluvil, ale jednak se bojím pomsty a jednak nevím, do jaké míry jste schopen a ochoten udržet mou anonymitu. Sleduji Vaše články. Je to záslužná práce, ale sledování lidí na Praze 11 je jen vrcholek ledovce.“

Svlékl jsem si mikinu, napil se vody a četl dál. Těch pár řádků mě přesvědčilo, že tohle není spam.

„Vím, že si položíte základní otázky, tak Vám na ně rovnou odpovím. Takže: Proč jsem se rozhodl mluvit? Jeden z lidí kolem Bárty mi zničil život. A už to dále nechci snášet.

Proč jsem se obrátil právě na Vás? Jste jeden z mála, který nepodlehl nátlaku Bárty. Pokud byste se rozhodl komunikovat, budu Vám vděčný a budu věřit v možnou změnu systému. Pokud mne budete považovat za provokatéra, pochopím to.

Děkuji a snad někdy na viděnou.

PS: Omlouvám se, ale u Vás ve společnosti je na velmi specifickém místě Bártův člověk a já si nemohu být jist, že Vaše maily čtete pouze Vy. Máte nějaký návrh na jiný způsob komunikace než přes maily, které dostává i Bárta?“

Tak tohle nebude blázen. Ten člověk něco ví.

Posílám kopii mailu svým šéfům. První se ozve Jirka Kubík, zástupce šéfredaktora.

„Co to má být?“ ptá se.

„Nevím. Ale mám pocit, že to nebudou jen plky nějakého magora. Navíc mě trochu vyděsila ta poslední věta. Víš, že už jednou jsme byli upozorněni, že máme v redakci krysu, která donáší Bártovi,“ říkám.

„Jo. Tak to s ním zkus. Napsals mu už něco?“

„Hned jsem mu poslal vzkaz, že mi má poslat SMS s číslem, na které mu zavolám. Samozřejmě z nového čísla s anonymní SIM kartou.“

„O. k.“

Za pět minut mi píše šéfredaktor Robert Čásenský: „Tohle bych nepodceňoval. Zní to nadějně.“

Všichni tři jsme se shodli. To je fajn. Jdu do toho.

2

Za třicet minut mi přichází z úplně jiné mailové adresy telefonní číslo. Jen číslo mobilu. Nic víc. Zřejmá reakce na můj mail.

Okamžitě vybíhám z redakce a kupuji si nový telefon s anonymní SIM kartou. Jakmile telefon zprovozním, vytáčím tajemné číslo tajemného člověka.

Nikdo to nebere. Hrome, co se děje?

Za tři minuty mi přijde na můj nový mobil SMS zpráva z internetu. Je tam další telefonní číslo. Nic víc.

To mě nenapadlo. Je to dvojí krytí. Asi chce mít úplnou jistotu.

Hned běžím pro další telefon s další anonymní SIM kartou. A volám na číslo, které mi přišlo z internetu.

Tentokrát to klapne.

„Dobrý den,“ říkám.

„Dobrý den,“ opakuje neznámý člověk.

A hned se ptá, co si přeji. V první chvíli mě napadne, že jde asi o omyl. Ten dotaz zněl naprosto věrohodně.

Uvědomuji si, že nesmím říkat do telefonu své jméno.

„Jmenuji se Novák. Václav Novák a před chvílí jsme si psali maily,“ říkám trochu nejistě.

„Hm. Tak to nevím. Žádného Nováka neznám,“ říká tajemný člověk.

Docela mě vykolejil.

„Heleďte, jestli se mnou chcete mluvit, tak si musíme alespoň trochu věřit. Říkám vám smrtelně vážně, že jsme si před chvílí psali. Jmenuji se Novák,“ snažím se zdůraznit povědomou identitu.

„To by mohl říct každý, že jsme si psali. Jak můžu vědět, že jste to vy, komu jsem před chvílí psal? Tedy jestli jsem vůbec někomu psal.“

Konečně. Je to on. Jen se snaží ubezpečit, zda se mezi nás někdo nestačil dostat a teď předstírat, že je já.

„Nevím, jak vás jinak přesvědčit. Známe se asi hodinu. Myslím ale, že věříte v mou nezkorumpovanost a objektivitu. A já vím, že vy jste člověk, který se pohyboval v jistých kruzích.“

Schválně jsem citoval přesná slova, která on použil v prvním mailu.

„O. k. Můžeme se vidět. Buďte na telefonu. Za chvíli vám zavolám.“

Položil jsem malou levnou nokii na stůl a podíval se z okna. Pro takové případy nemá cenu kupovat nějaký drahý přístroj. Bylo mi jasné, že to bude na jedno použití. Pak ji budu muset vyhodit. Abych zametl stopy. Kdybych vyměnil v mobilu jen SIM karty a používal jen jeden aparát, nebyla by to stoprocentní jistota. Kdyby náhodou došlo na odposlechy a někdo měl možnost takové hovory pak analyzovat, zjistí z digitální stopy i identifikační číslo aparátu, takzvaný IMEI. Takže by se dalo zjistit, že dvě čísla používá jeden člověk z jednoho mobilního telefonu.

Zakloním se ve své židli a stále se dívám z okna. Právě začal padat sníh.

Proč si dává na čas? Asi vymýšlí bezpečné místo setkání.

Z přemýšlení mě vytrhuje známá nokiácká melodie. Ještě jsem si nestačil naladit na novém telefonu nějaké normální vyzvánění.

„Haló. Tak jste vymyslel místo a čas?“ říkám.

„Ještě mi řekněte pár věcí,“ přerušuje mě tajemný člověk.

„Co?“

„Budu vám dávat takové malé otázky a vy mi budete odpovídat. Souhlasíte?“

Co mám dělat. „Tak poslouchám.“

„Kdy jste se narodil? Stačí rok.“

„1969.“

„Čím jste chtěl být, když jste byl mladý?“

Jasný. Dívá se na můj web, kde jsou o mně základní informace, a ještě naposledy si testuje, jestli to jsem opravdu já. Je to schíza. Ale v tomhle případě ho docela chápu.

„Chtěl jsem být fotbalovým trenérem.“

Připadám si jako v nějaké vědomostní soutěži. Jediná chyba a je konec. Jenže tady chybu udělat nemůžu. Vždyť se ptá na můj život.

„Jak vám říkali na škole?“

Na chvíli váhám. Pak řeknu: „Kometa?“

„Nebylo to spíš jinak?“

Hrome. Do životopisu na webu jsem přece psal, že jsem chtěl na gymnáziu vydávat časopis, a protože jsem všechno stále komentoval a roztruboval do světa, tak mi říkali ministr informací. „Jo, už jsem si vzpomněl: ministr informací. To proto, že všechno vykecám,“ řekl jsem vítězoslavně.

„Cože?“ zarazil se tajemný člověk.

„Ne. To bylo na gymplu. Teď už dvacet let ctím základní pravidlo své práce: své zdroje nikomu nesděluji. Nemějte strach.“

„Tak to jste mě uklidnil,“ řekl a navrhl termín a místo setkání.

Testem jsem prošel. Nemělo cenu se ptát na cokoli dalšího. Bylo jasné, že do telefonu mluvit nebude.

3

V deníku Mladá fronta DNES pracuji s tříletou přestávkou od roku 1993. Zažil jsem čtyři šéfredaktory, napsal stovky článků a šest knih a během dvacetileté praxe novináře zažil všelicos. Reportoval jsem z války na Balkáně, přinášel reportáže z Iráku, když tam vládl diktátor Husajn, a psal jsem i o zločincích, kteří měli za sebou nejtěžší kriminály a vraždy.

Jenže teď jsme se pustili do něčeho, co bylo v jistém ohledu daleko nebezpečnější. Začali jsme rozkrývat aktivity bezpečnostní agentury ABL s miliardovým obratem, z níž vzešel ministr dopravy Vít Bárta a neformální šéf strany Věci veřejné, která se v roce 2010 dostala do parlamentu a spolu s ODS a TOP 09 i do vlády.

Za úspěchem Věcí veřejných stojí nepochybně i štědří mecenáši. Kdo dá malé straně 30 nebo 50 milionů? Takový donátor bude chtít svou investici dříve či později zpátky a jako bonus něco navíc. Třeba státní zakázku.

Takže k tomu je potřeba mít vybrané politiky na vybraných postech ve vládě a ve státní správě, aby to všechno vyšlo. A pak potřebují také klid na práci. Hlavně od dotírajících novinářů a jejich nadrzlých otázek.

4

Na setkání s tajemným zdrojem jsem vyjel o dvě hodiny dřív. Musel jsem se v klidu rozhlédnout kolem sebe. Jestli za mnou někdo nejede. Zastavil jsem se na Černém Mostě v obchodním centru a šel k holiči. Musel jsem budit dojem, že mám úplně obyčejný den a že se nechystám na nic mimořádného.

Pak jsem přejel do zábavního centra, které je hned vedle nákupního, sedl si do kavárny a dal si espreso. Přečetl jsem si noviny. A za patnáct minut jsem se zvedl a odjel.

Najel jsem na Pražský okruh, šlápl na plyn a jel na Průhonice.

Jenže po pár kilometrech jsem zjistil, že za mnou jede tmavý Volkswagen Golf. Ve zpětném zrcátku jsem si ho všiml třikrát. Hned když jsem najížděl na okruh, pak u odbočky na Spořilově a teď u nájezdu na dálnici D1. Přitom jsem dvakrát přibrzdil na čtyřicetikilometrovou rychlost, takže jsem se chvílemi šoural jako hlemýžď. Zkusím, jestli za mnou pojede i na benzinku.

Schválně jsem dojel až do Průhonic. Těsně před výpadovkou je tu pumpa a hned za ní McDonald’s. Odbočuji doprava, míjím stojany s benzinem a projíždím na parkoviště před mekáč. Tmavý golf pořád za mnou. Teď vidím, že jsou v něm dva lidé. Chlap a ženská.

To je fakt divný. Udělám poslední zkoušku.

Za parkovištěm osobních aut je ještě jedno velké parkoviště pro nákladní auta. Přejíždím tam a vjedu mezi dva kamiony. Hned zastavuji a koukám se do zpětného zrcátka. Golf se během chvilky objevuje, chce zabočit tam, kam jsem najel já. Ale když vidí, že tam stojím, změní směr a projíždí dál kolem odstavených kamionů. Jenže pak už se nejde vrátit. Je tam hned nájezd na dálnici. Vybíhám z auta, abych viděl, co budou podivíni dělat.

Na dálnici se jim evidentně nechce, tak zatočí doleva, kam ale nemohou. Je tam zákaz vjezdu. Odtamtud najíždějí na dálnici kamiony z parkoviště. Auto míjí v protisměru čumáky odstavených kamionů, a tudíž i mého vozu. Čekám to, takže se na ně dívám. Bylo to jak při zpomaleném filmu. Jeli tak pomalu, že byla vidět každá jejich grimasa. Jako když fázujete pohyb. Nejdříve zvědavě vykukují do strany, ale jakmile mě uvidí, otáčejí hlavy dopředu a dělají, jakoby nic. Zaparkují asi sto metrů ode mě.

Přemýšlím, co dál?

Je jasné, že je za mnou sledka. Státní, nebo soukromá? To je v tuhle chvíli úplně jedno. Jde o to, abych neprozradil své zdroje. Mám to skrečovat? Když nepřijedu na domluvenou schůzku, třeba to už nikdy neklapne. Zdroj se lekne a nebude chtít pokračovat.

Vyjedu zpoza kamionů a jedu zaparkovat přímo před mekáč. Lidé v golfu dělají, že studují mapu.

V takových chvílích jste úplně sami. Nemůžete se poradit se šéfy, s editory, s kamarády. Musíte se rozhodnout sami. A pokud možno hned. Přitom nesmíte udělat chybu. Zodpovídáte nejen za sebe, ale i za svou práci, za redakci a za zdroje, které se vystavují obrovskému riziku.

Vystoupím z auta a jdu si koupit kafe do kelímku. Malé piccolo mají v mekáči bezvadný. Všechny ostatní velikosti kafe tam ale stojí za starou belu. Je to jenom břečka z vody obarvená do hněda.

Vracím se do auta a koutkem oka vidím, jak se páreček v golfu pořád nemůže rozhodnout, co dělat. Napadá mě, jak z toho ven. V mekáči jsem si všiml, že u jednoho dlouhého stolu seděly tři rodiny s hafo dětma. A že právě dojídaly a hulákaly něco, že se uvidí až u Brna. Asi se chystají vyrazit. Nejspíš budou parkovat i vedle sebe. Takže když se budou chtít vymotat z parkoviště a vyjet na dálnici, udělají pěkný mumraj. A když se k tomu přidá ještě nějaké auto z benzinky a právě odjíždějící kamion, bude to jistota. Bude tam mela, což mi dá výhodu. Golf se přes tenhle bordel nestihne dostat. Bude muset chvíli počkat a já mezitím zmizím na dálnici.

Sednu do auta, a jakmile vidím rodinky s dětmi, startuji a čekám. Popojel jsem do míst, která mi dávají tu největší výhodu. Budu první, pak mumraj aut za mnou a pak teprve golf.

Přesně podle plánu. A k tomu ještě jeden kamion. Skvělý. Vyrážím.

Vyjel jsem na dálnici, zařadil nejvyšší rychlost a ujel.

Na nejbližším exitu jsem odbočil z dálnice a přes pár vesniček se dostal zpět na hlavní tah na Hradec Králové. Golf nikde. Ani nikdo další.

Setřásl jsem je.

Za dvacet minut jsem ještě jednou a naposledy zkontroloval provoz.

U Poděbrad se dá udělat jedna vychytávka. Aniž se příliš zdržíte. Stačí, když sjedete na druhém exitu na Poděbrady. Jsou tam celkem tři, takže manévr je potřeba udělat na tom prostředním. A na něm to jakoby otočíte a jedete zpátky do Prahy. Jenže po třech kilometrech míjíte ten první exit na Poděbrady, takže se v klidu vrátíte na směr, který vás vede na Hradec Králové. Během manévru se podíváte na auta, která za vámi jedou. Kdyby se někdo choval stejně nelogicky jako já, znamenalo by to, že to může být sledka. Tentokráte se žádná honička nekonala. Nikdo za mnou už nejel.

5

Za dalších dvacet minut jsem dojel na smluvené místo. Zaparkoval jsem u penzionu kousek od Čáslavi. Bylo poledne, čas oběda, ale na parkovišti byla jen tři auta. Ten, kdo místo vybíral, byl zkušený. Byl tam naprostý klid. Žádné průmyslové kamery.

Za chvíli mi zapípal mobil. Psalo mi mé Hluboké hrdlo, tedy zdroj. V této kauze to byl celkem pátý přísně tajný zdroj. Tak jsem mu začal říkat Hluboké hrdlo číslo 5. Přezdívku Hluboké hrdlo jsem si půjčil od amerických kolegů z Washington Post. Ti si tak nazvali tajného informátora ve slavné aféře Watergate, po které musel odstoupit prezident Richard Nixon.

„Vystupte z auta a pět minut choďte pomalu kolem vozu,“ stálo ve zprávě.

Třeba je to jenom bouda. A někdo mě chce picnout? Půjdu ven a budu dělat chodící terč a ještě se u toho usmívat?

Tohle všechno člověka napadne v setině vteřiny. Prostě vám to naskočí v hlavě, ani nevíte jak. Asi je to pud sebezáchovy. Ještě mám možnost do toho prostě nejít. Nedělat blba a odjet. Mít klid a věnovat se jiným věcem. Jenže na tohle rozhodování nemáte čas. Když dáte najevo nějaké zaváhání, zdroj bude mít pochybnost a odjede. Bylo jasné, že ten tajemný člověk je někde blízko a vidí mě.

Už jsem riskoval tolikrát, že to snad ještě jednou vyjde.

Jdu ven. Otevřu kufr auta a dělám, že se v něm hrabu. Obléknu si bundu a auto chvíli obcházím. Slyším, jak mi praská sníh pod nohama. Nikde ani živáčka. Usmívám se. Ale je to jen nucený úsměv.

Za pět minut mi pípne další esemeska: „O. k. Jděte dovnitř a posaďte se k nejvzdálenějšímu stolu od výčepu.“

Zamkl jsem auto a šel do penzionu. Sedl jsem si na místo a začal přemýšlet, co bych dělal, kdyby tam bylo obsazeno. Ten člověk to má fakt dokonale zmáknutý. Všiml jsem si, že hned za tímto stolem jsou zašupovací dveře, takže se dají zatáhnout a rázem sedíte v malém salonku.

Dám si espreso s mlékem. A kofolu.

Za tři minuty po mé objednávce vchází do místnosti člověk, který jde rovnou ke mně. Na hlavě má kulicha s copánky, co plandají u ucha při sebemenším pohybu. Péřovka zakrývá postavu. Na očích má černé brýle.

„Dobrý den. Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl jsem ukvapeně.

Hluboké hrdlo mi jen letmo podalo ruku, a ještě než dosedlo, zatáhlo zašupovačky. Hned jsme měli absolutní soukromí.

„Promiňte. Musím udělat ještě malé opatření,“ řekl a vytáhl z tašky malou černou krabičku.

Byla to rušička. Nijak mě to nerozhodilo. Už jsem to párkrát zažil. Je to zařízení, které vydává nepříjemně šumivý zvuk, jako když chrastí staré rozladěné rádio. Nedá se při tom jakkoli nahrávat.

„Jo, klidně. Mně to nevadí. Já si vás nenahrávám. Nemám proč. Chci si s vámi rozumně popovídat. Takže z mé strany žádný podraz nečekejte,“ řekl jsem.

Teprve pak si zdroj začal svlékat maskování. Nikdy mě nenapadlo, že stačí pár svršků a můžete si zajistit docela novou podobu. Jakmile ze sebe shodil všechny přikrývky, vypadal jinak. Už nebyl tak tlustý jako v péřovce, a když odhodil kulicha, rozvlnily se mu husté vlasy.

Toho člověka jsem neznal.

Řekl mi své jméno a poodhalil svůj život. Bylo mi jasné, že prozrazení jeho identity by ho mohlo stát život.

6

Nesměl jsem si dělat žádné poznámky. Takže jsem si vše musel zapisovat rovnou do hlavy. Jenže těch detailů bylo tolik, že všechno v hlavě neudržíte. S Hlubokým hrdlem jsme se rozloučili asi po třech hodinách a já v tu chvíli věděl, co bude následovat. Zastavím na prvním odpočívadle a rychle si všechno podstatné raději zapíšu do bločku.

Vzpomněl jsem si na své začátky v novinařině. Jsou to vlastně recepty, na které přijdete sami, aniž vám to musí někdo poradit.

V druhé polovině devadesátých let jsem psal články o podezřelých zakázkách na ministerstvu obrany. Tehdejší náměstek ministra Miroslav Kalousek byl ze mě celý jurodivý. Snad každá druhá zakázka, za kterou zodpovídal, byla napadnuta u Úřadu pro hospodářskou soutěž. Řadu věcí vyšetřovala policie i inspekce ministra obrany. A právě na ředitele inspekce Zdeňka Ruska jsem si v autě kousek od Čáslavi vzpomněl.

Rusek se tehdy, asi v roce 1996, uvolil a poskytl mi rozhovor. Seděli jsme v jeho kanceláři na ministerstvu obrany. A já jsem na něj skoro neviděl, protože se všude nad stolem a jeho hlavou (a pak i nad mou) převaloval dým z jeho fajfky. Připravil jsem si asi deset otázek a chtěl od něj vědět, jestli kauzy v resortu opravdu vyšetřuje, nebo to jen předstírá.

Byl docela naštvaný, tak v tom rozčilení popadl spis o podvodech v největší zakázce na zavedení štábního informačního systému v hodnotě jedné miliardy korun a ukazoval mi stránky, kde byly otevřeně popsány okruhy problémů a návrhy ministrovi, jak vše vyřešit. „Ukažte, špatně přes ten dým vidím,“ řekl jsem Ruskovi. A on spis přitočil k mé straně stolu. Jenže to neměl dělat, protože v té chvíli jsem ho přestal vnímat a začal jsem si sejfovat do paměti všechny klíčové údaje z protější stránky spisu, které byly daleko zajímavější. Trvalo to asi tři minuty.

Pak si Rusek všiml mého zaujetí a spis zase přitočil k sobě. Jakmile jsme rozhovor skončili a zaklapla za mnou brána ministerstva obrany, vyndal jsem si zápisník a přepsal vše, co jsem si zapamatoval.

Druhý den vyšel v novinách objevný článek, že inspekce ministra obrany prověřuje i náměstka ministra Miroslava Kalouska, protože má podezření, že se podílel na nepravostech v zakázce na štábní informační systém.

Rusek mi hned volal a ptal se mě, kde jsem to vyhrabal. „Mám své zdroje,“ usmíval jsem se do telefonu.

„Pane redaktore, já mám jedno podezření. Že vy jste to vyčetl u mě v kanceláři?“

„K tomu se nemohu vyjadřovat, pane řediteli,“ odpověděl jsem.

„Jen je mi záhadou, že jste citoval přesné pasáže ze spisu. Vám to ještě někdo musel ofotit! To není možné,“ křičel na mě Rusek.

Nechal jsem ho u toho.

Na odpočívadle jsem popsal asi dvacet stránek základních údajů. A vyrazil do redakce.

7

V osm večer jsem prošel kolem kapitánského můstku. Tak se v obrovském zpravodajském sálu říká vyvýšenému místu, kde jsou dva stoly a dva počítače. Tady sedí dohlížející služba z vedení a šéfeditor, který má na starosti výkladní skříň novin, tedy první stránku. Z vedení tam seděl Jirka Kubík. Jen co mě spatřil, udělal typický výraz: zvedl obočí, rozšířil oči a dvakrát kratince kývnul hlavou. Nic neříkal, ale znamenalo to: „Tak co? Dobrý?“

„Vše o. k. Až budeš mít chvilku, zastav se. Budu u sebe v kanceláři,“ řekl jsem mu.

„Přijdu do pěti minut. A asi i Čenda,“ řekl.

Přezdívku Čenda má mezi svými přáteli šéfredaktor Robert Čásenský už léta. Nikdy jsem nepátral, jak k ní přišel. Ale bylo to tak zažité, že jsme to brali, jako by to bylo jeho třetí jméno. Podobně je na tom třeba Jarda Kábele, který je dnes šéfem multimediální divize našeho vydavatelství. Toho jsem poznal už v agentuře ČTK, kde jsem v roce 1991 začínal jako elév. Když mi na poradě řekli, abych šel s Taškou na tiskovku, popadl jsem do ruky svou kabelu a zeptal se: „Kde ta tiskovka bude?“ Bylo mi sice divné, proč mi připomínají tašku, protože bez ní bych stejně nikam nevyrazil, ale nijak jsem to neřešil. Byl jsem v práci teprve týden. Až bouře smíchu mě probudila do reality. Taška byla přezdívka pro Jardu Kábeleho.

Když jsem před pár týdny seděl na kafi s mladšími kolegy, tak se jeden z nich zeptal: „Hele, co ten Taška vlastně v Mafře dělá?“

„Myslíš Jardu Kábeleho?“ říkám. A kolega se naprosto vážně ohradil: „Ne. Já myslím Tašku. Žádného Kábeleho neznám.“

8

Čenda i Jirka přišli do kanceláře za deset minut. Právě jsem procházel na internetu některá jména, která jsem slyšel na schůzce.

Převyprávěl jsem oběma, co jsem se dozvěděl. Držel jsem se osnovy z poznámek a kluci jen nevěřícně koukali.

Takže.

Vít Bárta vstoupil do politiky kvůli byznysu. Někdy na podzim roku 2008 si Bárta uspořádal na zámku Chateau Mcely velkou poradu, kde svým nejbližším spolupracovníkům z ABL vysvětlil svou novou koncepci a strategii. Prý se tam přiznal, že se firma musí rozpínat i do veřejného sektoru, a proto musí mít větší vliv v politice. Protože o veřejných zakázkách přece rozhodují politici. Toužil po nových zakázkách od radnic, nemocnic nebo úřadů.

„A taky mám nové informace o tom, jaké metody používá. Tedy sledování a shánění kompromitujících materiálů,“ řekl jsem.

„Hele, víš, co říkal Bárta, když jsme v říjnu 2010 zveřejnili, že nechal sledovat politiky na Praze 11?“ přerušil můj monolog Jirka Kubík.

„Jo, že to není jeho metoda. Že důkazy, které předkládáme, jsou zmanipulované,“ opakoval jsem s trochou nadsázky v hlase Bártova autentická slova.

„A že ho mají jenom poškodit,“ dodal šéfredaktor Čásenský a řekl: „Tak co k tomu máš nového?“

„Náš tajný zdroj tvrdí, že má audiozáznam z nějaké porady u Bárty, na které své detektivy z ABL učí, jak a koho mají sledovat, aby na ně měli něco, co se jim pak bude hodit,“ řekl jsem.

Šéfredaktor zpozorněl: „Můžeme ten záznam dostat?“

„Já myslím, že jo,“ kývl jsem. „Hned jsme se dohodli na další schůzce, na kterou přinese vše, co má. Přetáhne mi to na flešku,“ vysvětlil jsem.

„Kdy to bude?“ zeptal se Kubík.

„Za dva dny na tom samém místě. Ve dvanáct hodin. Ale radši bych to udělal s větším bezpečnostním opatřením. Když jsem tam jel dneska, zaregistroval jsem za sebou sledku.“

„Cože? Jak se to stalo?“ vyděsil se Jirka Kubík.

Převyprávěl jsem jim celou story.

„A číslo auta máš?“ zeptal se Čenda.

„Jo. Napsal jsem si ho,“ odpověděl jsem. Čenda mě požádal, abych mu espézetku divného golfu raději nadiktoval. „Kdyby náhodou,“ řekl.

„Jak to myslíš?“ usmíval jsem se.

„Jak to říkám. V kauzách, jako je tato, se musíme jistit,“ řekl naprosto vážně.

Nemělo smysl to víc rozebírat. Jistá rizika tahle práce prostě má.

Pak jsme strávili ještě asi půl hodiny rozborem motivace, proč to naše Hluboké hrdlo vlastně dělá? Proč i on riskuje a je ochoten mluvit?

Nad tím jsem strávil v penzionu u Čáslavi asi hodinu debaty. Je to vlastně jedna z nejdůležitějších součástí práce novináře. Když vám někdo nabídne informace, musíte vědět, proč vám je nabízí. Co tím sleduje a jaké má zájmy.

Šéfům jsem vše vysvětlil a popsal můj rozhovor se zdrojem.

„Dobře. To dává smysl,“ řekl šéfredaktor a pak rychle doplnil: „Takže bys měl svou práci rozdělit do dvou rovin. Ověřovat to, co ti ten člověk říká. A ověřit i to, co ti říká k té motivaci. Bez toho se nehneme dál. Ani kdybys přinesl deset nahrávek, sto fotek a tisíc dokumentů.“

„Jasně.“

„Máš nějaký nápad, jak to příště udělat, aby to bylo víc v pohodě?“ zeptal se pak Jirka.

„Nápad mám. Přemýšlel jsem o tom celou cestu do redakce,“ mrknul jsem na šéfy. „Ale potřebuji půjčit auto a zajistit místo v garážích pod redakcí,“ dodal jsem.

„Není problém,“ řekli oba najednou.

9

Naše redakce sídlí v Praze na Smíchově. Já tomu modernímu skvostu v Radlické ulici říkám Skleněné peklo. I když je budova postavena z betonu a železa, téměř po celé její ploše jsou obrovská okna. Takže celkově budí redakce dojem skleněné krychle.

Dominantou budovy je navíc na jednom rohu prosklený kvádr, který se tyčí ještě nad úroveň všech ostatních křídel budovy. Do něj ústí v každém patře obří zpravodajský sál newsroom. A v této prosklené koncovce je speciální místnost pro redakční porady. Ta je oddělená od zbytku newsroomu – jak jinak – prosklenými stěnami.

Z jedné části této krychle je celá budova propojena ještě třípatrovým traktem, jemuž v porovnání se zbylými částmi chybí přízemí a první patro a nahoře pak ještě dvě další patra. Takže zdálky to vypadá, jako by budovu spojovala jedna velká chodba, která navíc visí ve vzduchu. V té chodbě jsou ale celkem tři patra a většinou v něm sídlí důležití lidé.

V naší redakci je to vedení novin, tedy šéfredaktor a zástupci šéfredaktora. Pak sekretariát s manažerem redakce a ve vnitřní části proskleného traktu má své kanceláře lifestylový magazín Ona DNES. Tudy chodím nejraději.

Zaprvé se osvěžíte pohledem na krásné ženy. Zadruhé si uvědomíte, že se dá psát i o příjemnějších věcech, než jsou vraždy a podvody.

Celá budova nepatří jen nám. Sídlí v ní ještě redakce Lidových novin, internetových portálů iDnes.cz a Lidovky.cz. A také redakce rádií Expres a Classic. Je to mediální dům, jak se patří.

Zažil jsem redakci na Poříčí v budově bývalého Rudého práva (naproti Bílé labuti). Pak jsme pár let sídlili v centru v Senovážné ulici a chvíli dokonce na pěší zóně kousek od Prašné brány v pasáži Broadway. Ale tahle budova na Smíchově se nejvíc podobá všem těm grandiózním multimediálním redakcím ze Západu.

Pod celým domem jsou pak podzemní garáže, do kterých se vjíždí z Radlické ulice. Vrata se otvírají na čip. Kdo ho nemá, do podzemí se nedostane. Když uvnitř garáží zaparkujete, musíte mít zase jiný čip na to, abyste si otevřeli dveře a dostali se k hlavním výtahům, které vás dovezou do redakčních útrob.

Já jsem ale parkoval jinde. Protože jsem většinu svého novinářského života dojížděl do práce vlakem, parkování jsem nepotřeboval. A příležitostně jsem využíval veřejné parkoviště asi sto metrů nad redakcí. Tam jsem poslední dobou parkoval téměř vždy. Takže jestli mě někdo sledoval, musel znát mé zvyky. Co by tedy o mně věděli?

Autem dorazím na parkoviště, pozdravím se s vrátným a sejdu o dvě ulice níž a vejdu hlavním vchodem do Proskleného pekla. Když pak odtamtud odcházím na nějakou schůzku, vyjdu ze vchodu a jdu na tramvaj. Když mám schůzku mimo město, vyjdu pár desítek metrů na parkoviště a pak vyrážím do ulic.

Takhle to bylo vždy. Proto bylo nutné na další schůzku s Hlubokým hrdlem vymyslet jiné řešení.

V den schůzky jsem přijel svým vozem na své obvyklé místo veřejného parkoviště. Pozdravil jsem se s vrátným, pohladil jeho nádhernou mainskou mývalí kočku a šel ulicemi U Santošky a Kováků jako vždy do redakce. Šel jsem pomalu, jakoby nic.

Jakmile jsem vyjel do čtvrtého patra, mé kroky nevedly do kanceláře, ale k manažerovi redakce Jaromíru Šimkovi. Ten mi předal klíčky od náhradního vozu, který už stál v podzemních garážích. Přesně jak jsme se domluvili.

Nastoupil jsem do výtahu a sjel do podzemí. Tam jsem nasedl do půjčené fabie a čipem od Šimka jsem si otevřel všechny dveře, které musíte překonat, než se dostanete na povrch.

Vypnul jsem si všechny telefony a otočil v autě stínítko proti slunci. Vyjel jsem na Radlickou, pak na Dobříšskou ulici a za chvíli jsem byl na Jižní spojce. Udělal jsem pár zkušebních okruhů ve vedlejších uličkách, a teprve když jsem měl naprostou jistotu, že za mnou nikdo není, vydal jsem se na schůzku se zdrojem.

Nikdy v životě jsem takováhle bezpečnostní opatření nepotřeboval ani je nepoužíval. Jenže teď nepíšeme o jednom mrtvém podnikateli nebo o jednom zkorumpovaném úředníkovi. Teď píšeme o straně, na jejímž bytí a nebytí jsou závislí mnozí lobbisté, politici a miliardáři. Navíc tu proti nám stojí soukromá bezpečnostní agentura, která má ty nejmodernější prostředky pro špehování lidí a také vyškolené experty, kteří k ní přešli z policejních útvarů speciálně připravovaných na sledování a odposlechy.

10

Plán vyšel. Nikdo za mnou nejel. Člověk je hned ve větší pohodě.

„Nikdo za vámi?“ zeptal se zdroj.

„Nikdo. Mám na to takový fígl,“ uklidnil jsem ho.

Dali jsme si oběd. Oba jsme nadšeně kývli na doporučení vrchního. Telecí líčka na červeném víně s bramborovou kaší. „Zkoušíme tu ty Pohlreichovy speciality. Lidé na to slyší,“ vysvětlil vrchní.

„Ano, šéfe,“ řekl jsem. Zdroj se rozesmál. Vytušil, že jsem odpověděl číšníkovi názvem pořadu, v němž proslulý šéfkuchař Zdeněk Pohlreich vystupuje v televizi.

„Jen doufám, že to tu pak díky vašim článkům nebude na nože,“ vrátil mi vtip zdroj. Na nože byl další Pohlreichův pořad.

Prima. Se stejně naladěným člověkem se lépe spolupracuje a povídá.

Bylo vidět, že i on je už ve větším klidu. Ani bzučící mašinku dnes nepoužil. Věří mi.

„Ty vaše články o sledování lidí na Praze 11 jsou dobré. Trefil jste do černého. Ale to není všechno. Myslím, že vám stále uniká podstata,“ řekl, když už jsme jedli.

„Kam míříte?“ zeptal jsem se.

„Znáte ten citát z Balzaka? Za každým velkým majetkem se skrývá zločin?“

„Jo.“

„Tak to je ta další cesta. Proč si myslíte, že ABL sledovala politiky a další lidi na té Praze 11? Protože Bártovi jde o moc a o peníze. Peníze má ze zakázek a moc získává postupně tím, že umí uplacené politiky a úředníky řídit. Ty lidi sleduje, aby na ně měl cokoli, čím by je držel v šachu. Vždyť víte, kdo jsou ti lidé, co nechal sledovat.“

„Většinou opoziční politici nebo aktivisti, kteří bojují s vedením radnice.“

„A Bárta potřebuje, aby vedení radnice na čele s jeho kamarádem Daliborem Mlejnským byli v klidu, mohli panovat a rozdělovat majetek. Chápete?“

„Chápu. Takže doporučujete zjistit, jaké zakázky dostávala ABL na Praze 11.“

„To je jedna věc. Ale to je jen odměna pro ABL za vykonanou práci. Důležitější je, o čem se na takové radnici na Jižním Městě vlastně rozhoduje. Do čeho šijí ti blázniví aktivisti nebo opoziční kverulanti. Proč je potřeba je stále pacifikovat.“

„Rozhodují tam o prodeji pozemků, na kterých se budou stavět velká administrativní centra.“

„A v tom jsou velké peníze. Stamiliony korun.“

„Ale v tom přece ABL už nejede. To se případně prodá zahraničnímu investorovi. To je už asi vyšší liga,“ namítl jsem.

„A kdo jsou ti, co rozhodují o všem v Praze?“

„Vlivní podnikatelé. Kmotři. Roman Janoušek, Tomáš Hrdlička, Ivo Rittig. Třeba.“

„Správně. Tak pro ně se tohle všechno vlastně dělá.“

„To oni si zadávají u Bárty špehování těch lidí?“

„Jejich poskoci. Ale je to tak, nezadají si přesný terč. Neřeknou: Hele, odsleduj mi tady toho Vomáčku nebo tady toho Nováka. Oni mají centrální úkol: dělat bezpečnost všem těm projektům. A je na ABL, jak to udělají. Jestli kverulantovi domluví, nebo mu udělají nabídku, která nejde odmítnout. Nebo…“

Teď se zdroj na chvíli zarazil. Přestal mluvit. Tak jsem se na něj podíval, jestli mu nezaskočilo jídlo. Ale telecí líčka padala do krku lehce. Byla fakt lahodná.

Pochopil jsem, že mu zaskočila slova. O tomhle, jak jsem později pochopil, nechtěl moc mluvit.

„Co se ještě dělalo těm neposlušným lidem?“

„Víte, tohle je hodně tenký led. Vy nevíte, čeho všeho jsou lidé najímaní ABL schopní.“

„Vy myslíte na ten případ Jiřího Štylera? Toho obyčejného pekaře, co vede aktivisty na Praze 11 a je absolutně největším rejpalem a osinou v zadku?“

„Jo, toho myslím.“

„A vy si myslíte, že za tím napadením Štylera stojí někdo z lidí napojených na ABL?“

„O tomhle bych se nechtěl zatím moc bavit. Zacházíme někam, kam jsem zajít nechtěl. Nevím totiž, co z toho napíšete a co to může způsobit. I já mám rodinu. Jsem taky jen člověk s obyčejným pudem sebezáchovy.“

Po krátké odmlce jsme pokračovali v debatě. Všechno chce svůj čas.

S tím Štylerem je to ale síla. V červnu 2010 ho někdo napadl přímo u jeho domu, dal mu elektrické šoky a zkopal ho. Stačilo málo a mohl umřít.

„Asi nemusím zdůrazňovat, že i v novinařině platí, že bez důkazů nejde pracovat. Myslel jsem, že nám právě s nimi pomůžete,“ řekl jsem.

„Dáme si kávu?“ zeptal se mě.

Nadšeně jsem kývl. Kafe miluju. Někdy mám pocit, že mi koluje i v žilách.

„Pomůžu,“ řekl jakoby nic. „Vždyť jsem vám to minule slíbil. Máte flešku?“

„Mám.“

Hluboké hrdlo otevřelo svůj notebook. Ukázalo mi pár souborů a já si jich několik vybral. Jeho notebook byl jako poklad Aztéků.

11

Ten den jsem měl ještě pět kafí. Dvě v restauraci se zdrojem a tři v redakci. Jít v ten den na odběr krve, dostanu plaketu doktora Lavazza.

Jirka Kubík věděl, kdy přijedu. Měli jsme domluvené, že mu nejpozději v 16 hodin zavolám. Kdybych mu nevolal, znamenalo by to, že se stalo něco nepředvídaného. A on by spustil poplach.

Sešli jsme se s Jirkou a Čendou na obvyklém místě. Vytáhl jsem svůj notebook, zasunul do něj flešku a začal ukazovat fragmenty důkazů.

Bylo toho hodně a chtělo to pořádný čas na přepsání, analýzu a všemožné dohledávání a ověřování.

Když jsem domluvil, šéfredaktor vstal a začal nahlas přemýšlet. „Hele, jestli je tohle všechno pravda, tak mě z toho vážně mrazí.“

V tom příběhu kolem Víta Bárty je vlastně všechno, na co si vzpomenete. Peníze, moc, sledování, vydírání, násilí. Vysoká politika a velký byznys.

Čekal jsem, že šéf hned řekne: „Vezmi si na to času, kolik potřebuješ. Udělej rozbor všeho, co máme, pak se poradíme a půjdeme s tím do novin.“

Jenže Čenda tohle v ten moment neřekl. Byl opatrný.

Deset minut poté, co jsme ukončili tajnou poradu, se ke mně vrátil Jirka Kubík.

„Jardo, mně to přijde všechno neskutečně silný. Tohle není obyčejný případ jednoho politika, který by si chtěl přivydělat na jedné státní zakázce,“ usuzoval Jirka.

Souhlasil jsem.

„My jsme o tom ještě s Čendou před chvílí mluvili. Jen jsme ti chtěli říct, že jestli do toho nebudeš chtít jít, tak to budeme respektovat. Víme, že může jít i o tvou bezpečnost.“

„A co Čenda?“

„Má na to stejný názor.“

Tak proto byl tak opatrný a neřekl mi hned: Jdi do toho.

„Když o tom tak přemýšlím, úplně nejradši bych vzal všechny ty podklady, odnesl je premiérovi, ať se v tom probere a rozhodne se sám, co s tím udělá. Ať zváží, co dál s Bártou a s tím jeho spolkem. A my můžeme být v klidu a psát si o mafiánech a podvodech. Žádné sledovačky, výhrůžky a bůhvíco ještě,“ řekl jsem.

Jirka se usmál. Věděl, že to nemyslím vážně.

„Já vím, že to nejde. Ani by to nikam nevedlo. Jen tak plácám. Co bys dělal ty na mém místě?“ zeptal jsem se.

Jirka se už nadechoval k odpovědi, ale udržel se a řekl: „Já? Co já? Tady jde hlavně o tvé rozhodnutí. A o tebe. Nechci tě nijak ovlivňovat,“ řekl.

Věděl jsem, co by udělal. Šel by do toho.

Je stejný jako já.

Pak jsme se rozešli. Já jel domů, Jirka šel na kapitánský můstek, protože měl službu. Cestou v autě jsem přemýšlel, jak to vlastně celé začalo?

Table of Contents

Prolog

Poděkování

Část první Hluboké hrdlo číslo 5

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11