Table of Contents

- V. VÁGENKNECHT

- SETOVY ŠACHY

- PRVNÍ NOC a PRVNÍ DEN

- DRUHÁ NOC a DRUHÝ DEN

- A. R. OLDMAN

- LÉČKA

- I

- II

- III

Následoval pád a tupý náraz, v naražených žebrech zabolelo. Před očima se roztančily jiskry, téměř neviděl. Sípavě se nadechl. Vzchop se! Najdi pevnou oporu a styčný bod, něco k zachycení. Potřebuješ ustálit roztočenou zem. Zdánlivě zešikmená podlaha se s tebou houpe jako rozbouřené moře, připadáš si jak opilý. Navíc děsila představa, že pořád setrvává v nemilosrdném obklíčení nočních stvůr. Zdravé obludě stačí natáhnout paži a zardousí ho.

Jen strach z nevyslovitelné hrůzy ho donutil zmobilizovat síly a napnout svaly. Conan nahmatal za opaskem ostrou dýku, již prve nestihl vyndat. S vypětím odčerpaných sil vytáhl zbraň, ale roztřesené prsty neudržely bojový nástroj. Čepel ledově cinkla o zem a odskočila stranou.

Chtěl ji bleskurychle najít, ale rozostřený zrak pořád vypovídal poslušnost, na poškrábaných zádech zaznamenal závan horoucího dechu. Zesílil i nechutný smrad. Aniž potřeboval vidět, cítil, že se k němu raněný netvor blíží.

V. VÁGENKNECHT

SETOVY ŠACHY

Copyright© 2002 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1997 by Andrew R. Oldman

Copyright© 2002 by Václav Vágenknecht

Copyright© 2002 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN 978-80-86538-27-3 (MOBI)

ISBN 978-80-86538-28-0 (ePUB)

PRVNÍ NOC a PRVNÍ DEN

Conana probudily z lehkého spánku vrozené instinkty, střelhbité reflexy dravé zvěře vyburcované mrazivým náznakem ohrožení. Rázně vyskočil na nohy a bez váhání tasil ostrý meč; připravil se k boji.

Temné, všudypřítomné stíny se zastavily. S podobnou reakcí nepočítaly. Ozbrojený muž očividně nepatřil mezi zhýčkané obyvatele civilizovaného světa, u nichž pochmurná stygijská noc vyvolává horečnaté obavy a kteří se neustále třesou panickým strachem. Mohutný, statný bojovník s hustými černými vlasy připomínal nezkrotnou divokou šelmu, schopnou v návalu ničivé zuřivosti zlomit lítému protivníkovi holýma rukama pevnou páteř. Z jiskrně modrých očí plál sálavý oheň a na silných pažích naběhly pletence bujných svalů, místo vystrašené a odevzdané oběti se proti přízrakům noci vztyčil nezkrotný vlk z dalekého severu, jenž častoval Seta, uznávaného ve zdejších krajinách, jen slůvky drsného opovržení.

Stíny se stáhly a tma zhoustla v neprostupnou kaši, písčitou krajinu opanovalo tíživé ticho. Mrtvý klid před bouří, jejž se neodvažoval narušit ani neklidný vánek.

Conan, připravený k bleskovému protiútoku, se znepokojeně rozhlédl kolem sebe. Přestože v husté tmě nespatřil žádného nepřítele, podvědomě cítil, že se nablízku nalézá ohromná síla, jež mu hodlá zlomit vaz. Vnímal na kůži nenávistné pohledy, pozorovalo ho cosi nedefinovatelného. Nehybným ovzduším se jako křivolaká nit táhla nasládlá touha po čerstvě prolité krvi. Tvor či tvorové maskovaní houstnoucí tmou vyčkávali, až skloní zbraň a poleví v ostražitosti. Nedá jim šanci, i kdyby měl v bojovém postavení setrvat do rozbřesku. Pevněji sevřel nabroušený meč, vyzkoušený v nejednom lítém boji, a nepatrně přešlápl. Čekal. Jakmile nepřítel vycení zuby, vyrve mu z těla vnitřnosti a zaplní netvorův lačný chřtán vykuchanými střevy.

Čas pomalu plynul a nic se nehýbalo. Ukryté stíny žasly. Změkčilou civilizací poznamenaný Shemita či Zingařan by dávno sklonil zbraň a usoudil, že ho vyrušila bezpředmětná noční můra, obezřetný Cimmeřan se však nenechával ukonejšit zdánlivým klidem. Připomínal surovou a tvrdou skálu, o niž se rozbije nejedna pouštní bouře.

Přízraky temnot znejistěly. Znatelně je mátlo, že o nich barbar ví, přestože splývají se závojem neprostupné tmy. Ačkoliv vládly mnohem větší silou než svalnatý válečník, zmocnily se jich doposud nepoznané pochybnosti. Ještě nikdo se jim nepostavil s takovou odvahou. Ze statného bojovníka vyzařovala zvláštní aura, nabroušený meč vyvolával pocit nebezpečí. Mimovolně je napadlo, že i přes předpokládané vítězství by některý z nich utržil při vyvolaném střetu bolestivý šrám.

„Necháme ho, bratře,“ zaskřípal mrazivou tmou krákoravý hlas. „Barbar má v sobě plno nespoutané energie, uděláme líp, když o něm zpravíme vyvoleného. Třeba se nám bohatě odmění.“

„Asi máš pravdu, bratře,“ zaznělo v odpověď táhlé zakvílení. „Proč bojovat, když nedaleko odtud cítím snadněji dosažitelnou kořist. Do svítání ji hravě polapíme a sežereme, tupého barbara přenecháme jiným. Pojďme.“

Táhlou pustinou se rozezněly rychle vzdalující kročeje a záhy je pohltilo nenasytné ticho. Nastal klid.

Conan zmateně sklonil napřaženou zbraň a zakabonil čelo. V ledově modrých očích se neklidně zalesklo. Netušil, s kým měl čest, pouze podle ozvěny vzdalujících se kroků usuzoval, že se jednalo o bytosti mnohem vyšší, než je on sám. Přesto tvorové radši utekli, než by podstoupili lítý boj; uvažoval, co znamenala zmínka o vyvoleném. Chystají démoni noci nějakou past? Zdálo se, že ano, nedokázal však odhadnout jakého rozsahu.

Zaťal silné pěsti a zlostně zaklel. On se nevzdá. Nikdo, ani zpropadený Set mu nezkříží cestu do Luxuru a neodradí ho od zamýšleného plánu. Každého nepřítele rozseká na kusy a dokáže jinak nevšímavému Cromovi, že je hoden získaného meče.

Usedl do jemného písku a opřel se širokými zády o vysoký balvan, naslouchal. Třeba jde o lest. Nepřátelé nebyli pouze dva, ale tři a poslední z démonů čeká na jeho zaváhání. Jestli se náhodou ze tmy vynoří obluda, probodne jí srdce.

Položil si zbraň přes kolena a přivřel oči, přemýšlel, o jaké kořisti mluvily odcházející tajemné přízraky. Před setměním nezpozoroval v blízkém okolí přítomnost jiných lidí, měl za to, že se nachází v nemilosrdné poušti úplně sám. I když, pokrčil rameny, jeden nikdy neví. Víc odhalí ráno.

Tančila. Svíjela se jako ohebný stonek měkké lodyhy v burácivém větru, znavené tělo se chvělo námahou. Dohněda opálenou kůži pokrývaly třpytivé kapičky potu, jež se v plápolavém svitu mihotavých loučí stříbřitě leskly a přidrzle stékaly z mokrého čela do čistě zelených očí. I přes narůstající únavu něžně cupitala po špičkách a mrštně skákala do výše, dlouhé, černé, rozpuštěné vlasy se při vířivých obratech prudce rozlétaly do stran a vytvářely svištivý vějíř. Spolu s mrštným tělem dodávaly předváděnému výkonu výraz dokonalé harmonie.

Prohnula se do klenutého oblouku a smyslně zakroutila útlými boky. Přestože ztratila poloprůsvitný závoj a zůstala úplně nahá, pokračovala v okouzlujícím tanci. Podlehla šálivému mámení hudebních nástrojů. Závratný rytmus pronikl hluboko do zpěněných žil a klokotal napříč celým tělem; ovládly ji sálavé instinkty matky země, jež přeje vyvoleným. Představovala voňavou lilii, vlévající do ztrápené duše pobožný klid, i hříšně smyslnou čarodějku, vyvolávající v rozhoupané mysli nejprostší lidské pudy, stávala se hřejivým vánkem i nezkrotným uragánem. Zobrazovala zurčící vodopád, jehož zběsilou dravost nahradila během nepatrného mžiku pocitem klidné jezerní hladiny, předváděla vrcholný výkon dokonalého umu.

Osazenstvo ani nedutalo a okouzleně přihlíželo uměleckému tanci. Uhranuté oči sedících Stygijců se lačně vpíjely do svůdného těla mladé Shemitky a přály si, ať představení nikdy neskončí, lepá tanečnice je nadchla. Dokonce i věčně ukecaní obchodníci zapomněli na započatá jednání a užasle zírali na předváděný výkon, naškrobení šlechtici postupem času přestali klevetit s vyšňořenými přítelkyněmi a věnovali veškerou pozornost smyslné krasavici. Všechny do jednoho svazovalo nadšení z viděného. Někteří z přítomných se dokonce báli i dýchat, aby omylem nesfoukli tančící dívku, jež ve své spanilosti vypadala neskonale křehce a zranitelně.

Prohnula se v zádech a vymrštila paže, přeběhla vymezený prostor. Bosé nohy hbitě zakmitaly po měkkém koberci, vytočila ladnou piruetu. Svým způsobem byla neskonale šťastná. Stejně jako v minulosti unikala v tanečním víru chmurné realitě těžkého života a otevírala před sebou snové světy s líbeznou budoucností, v hudební extázi se zbavovala otrockých okovů a stávala se sama sebou – bohyní šarmu a smyslné podmanivosti. při uměleckém projevu se proměňovala v netitulovanou královnu svobodného vánku.

Naposledy prudce zavířila ladným tělem a divoce zakroutila pevným baculatým zadečkem, plné prsy se malebně zhouply. Klesla na podlahu. Hudební nástroje jako na povel ztichly a hřejivé tóny zanikly v neosvícených koutech zlatem vyzdobeného sálu. Temné rohy pohltily zbytky vznešené melodie jako nepřátelský predátor a vyvolaly v oněmělém sále iluzi dokonalého ticha. Dokonce se zdálo, že zaskočeně zmlkly i věčně uvrzané cikády a na stříbřitou lunu vyjící psi.

Přítomné osazenstvo na krátký moment zaskočeně ztuhlo. Hosté se nechápavě obraceli po zpocených muzikantech, jako by nevěřili, že představení skončilo, až po krátké chvíli propukli přihlížející lidé v bujarý jásot. Hlasitě tleskali a z hrdel se nesla pochvalná zvolání.

Klečela ohnutá na měkkém koberci a pokorně skláněla hlavu, nechávala se unášet na opojných vlnách bouřlivého potlesku. Aniž ji přes dlouhé vlasy viděli do tváře, usmála se. Původně se obávala, že nepřemůže skrytou zášť a nezatančí v plné formě před spalujícími zraky nenáviděných Stygijců, opojná muzika si ji však stejně jako kdykoli předtím plně podmanila. Záhy získala zprvu odměřené obecenstvo na svoji stranu, stala se vítězkou. Dokázala, že umí.

Šťastně vydechla. Proč to nepřiznat, netěšil pouze bujarý potlesk, uspokojoval ji především pocit, že nezklamala nového pána. Pravda, statný majitel, urozený Stygijec, představoval odvěkého nepřítele, necítila však k dotyčnému muži stejně velkou nenávist jako k ostatním hostům. Nasir Kareab se k ní totiž v průběhu několika dnů, co ji zakoupil, choval na rozdíl od předchozího vlastníka, otylého Argosana, velmi slušně. Nemlátil ji důtkami kvůli sebemenší hlouposti a k jejímu úžasu ji ponechával jistou volnost. Pokud má bez úhony na zdraví přežít delší časový úsek v prokleté zemi uctívačů hada, musí ho přesvědčit, ať si ji ponechá. Netouží upadnout do spárů jiného velmože, krvežíznivých kněží či dokonce pochybných mágů; o Stygijcích odjakživa kolovaly děsivé zvěsti. Představa, že skončí jako večerní pokrm některého z plazích oblíbenců, v ní vyvolávala sžírající děs.

Povstala. Odhrnula z tváře bujnou hřívu a uctivě se poklonila. Vyloudila na tváři smyslný úsměv a sebrala z podlahy jemný závoj, jenž původně zakrýval mladé tělo. Zkoumavě pohlédla na přítomné a uvědomila si, že Nasir Kareab, stejně jako ona, sleduje po očku přihlížející hosty a v duchu se dme pýchou, že vlastní jednu z nejlepších tanečnic bohatého města Luxur.

Pokračovala v průzkumu. Namyšlení šlechtici ji jako vždy zahrnuli chlípnými pohledy, které stahovaly do postele a vyvolávaly v ní neskutečný odpor, pyšné ženy ve vlastní nadutosti předstíraly, že nespatřily na pódiu nic mimořádného. Přesto cítila, že ji stejně jako nafoukané Argosanky tajně závidí dívčí půvab a strhující šarm, nikdy však na veřejnosti nepřiznají, že je okouzlila bezvýznamná Shemitka.

Lichvářští kupci mezitím horlivě počítali, za kolik peněz se ji vyplatí koupit a za jak draho ji prodají případným zájemcům. Doufala, že Nasir Kareab nepřistoupí na případné návrhy ziskuchtivých obchodníků. Alespoň v podvečer pravil, že si ji při splnění vkládaných předpokladů ponechá. Tančila hlavně pro něho.

Sklouzla pohledem dál. Dokonce ani malá skupinka vyhublých kněží se supíma očima nezůstala k jejímu umění chladná, snad ji na oplátku neobětují v budoucnu hrůznému Setovi.

Znepokojil ji pouze jeden z přihlížejících. Vychrtlý, vytáhlý muž v dlouhém hábitu, do vysokého vrásčitého čela mu padaly bílé prořídlé vlasy. Nezdravě světlou kůží se odlišoval od ostatních hostů, temné a propalující oči připomínaly rozžhavené uhlíky naplněné neukojitelnou záští. Nepochybovala, že hledí na Sut-Armana, mocného a nechvalně proslulého stygijského čaroděje, který, jak se jí doneslo, původně vůbec nefiguroval mezi hosty pozvanými na konaný banket. Dokonce prý ani sám Nasir Kareab pořádně nevěděl, jak mocný mág proklouzl na slavnostní večer, jednou tady ale čaroděj byl, a tak se s ním muselo počítat.

Zachvěla se. Sut-Arman děsil i na dálku.

Ještě jednou se za hlasitého potlesku poklonila a odběhla do chodeb pro sloužící. Potřebovala si odpočinout. Přestože ji tanec naplňoval posvátnou bázní a vynášel na vrchol magické blaženosti, chvěla se nyní spalující únavou.

Vklouzla do koupelny a slastně se ponořila do horké lázně. Líně jako předoucí kočka vdechovala ke stropu stoupající páru a předla štěstím. Teplá voda osvěžovala vyčerpané tělo a smývala z hebké kůže štiplavý pot, uspokojená tanečnice vnímala čerstvý příliv nové energie. Slastně se protáhla a zavřela oči.

„Daino! Daino!“

Z ospalé malátnosti ji vytrhla Singa. Drobounká otrokyně pečující o Kareabovu domácnost se přes zdánlivou křehkost přiřítila do koupelny jako dravý tajfun.

„Byla jsi úžasná. Skvělá!“ rozplývala se dívka nepředstíraným obdivem. „Tančila jsi jako líbezný závan nejjemnějšího parfému, jenž se vyrábí z opojných lotosových květů, kmitalas nohama rychleji, než dokáží hbití muži švihat mečem. Okouzlilas celou společnost. Dokonce jsi ohromila i kněze, a to něco znamená. Ještě jsem je neviděla oněmět úžasem, zírali jak uhranutí. Sebrat jim při tvém tanci z kapes u rubášů svaté relikvie, ani si toho nevšimnou.“

„Singo, nepřeháněj,“ napomenula společnici, přestože pronášená slova hřála na srdci. Nepovažovala se ovšem za tak vynikající, jak líčila nadšená otrokyně, do vrcholné dokonalosti pořád dost scházelo. Věděla o nedostatcích, které potřebovala vyladit, jen o nich nikde nemluvila. Skromně opáčila: „Pouze jsem odvedla svoji práci.“

„Ale jakým způsobem!“ štěbetala nadále pochvalně drobná Singa. „Uchvátilas celý sál. Jediné oko nezůstalo suché dojetím. Všem se zdálo, že v místech, na která došlápneš, vyrůstají nad kobercem pestrobarevné květiny; nepřeháním, když prozradím, žes předvedla nejlepší výkon ze všech tanečnic, co si sem náš pán v minulosti pozval. A to neběželo o žádné přihlouplé začátečnice, ale o schopné a uznávané umělkyně. O to víc vyniká tvůj spanilý a zcela výjimečný výkon. A proto,“ nadechla se, „tě všichni touží znovu spatřit. Pán mi nařídil, ať pro tebe zajdu a upravím tě, mám tě zavést zpátky do sálu.“

„Ach,“ vzdychla Daina rozmrzele a ponořila se po krk do osvěžující vody. Přestože předváděla shromážděnému obecenstvu mistrný tanec a vyvolaný potlesk ji naplňoval dmoucí pýchou, nesnášela laciné producírování mezi namyšlenou smetánkou. Nenáviděla uhlazené řeči a pokrytecké lichotky, jejichž majitelé ve skutečnosti většinou bažili pouze po jediném, vniknout mezi její roztažené nohy. Proti pánovu rozhodnutí však nemůže nic namítat, je pouhý otrok. Jeho slovo znamená rozkaz, učiní, jak přikáže. Nemá na vybranou.

„Měly bychom si pospíšit. Vstaň, namydlím tě,“ prohodila věčně usměvavá Singa, a nezavírajíc ústa, zamrkala spiklenecky okem: „Věř mi, hned zítra se po celičkém Luxuru roznese neutuchající chvála na tvé umění, staneš se slavnou. Krásychtiví velmoži zblízka i zdaleka zatouží spatřit tvůj tanec a tvé kouzlo si je plně podmaní, nakladou ti k nohám zlato a diamanty. Budeš křepčit na zlatých kachličkách a s diamanty na útlém krku.“

„Nepřeháněj pořád,“ napomenula Daina opětovně žvatlající společnici a poslušně se postavila. Svým způsobem ji nenadálý příchod Singy zaskočil. U tlustého Argosana se ani jednou nestalo, že by dostala k ruce pomocnici, věčně smývala zažranou špínu z těla naprosto sama. Navíc většinou skončila v potoku či v trouchnivějících neckách, o podobně přepychovém bazénu se jí ani nezdálo. Jestli chce zůstat tady, nesmí Nasir Kareaba zklamat.

„Já nepřeháním,“ namítla naoko uraženě Singa a její hbité prsty se rychle rozletěly po Shemitčině hebké kůži. Daina slastně zavřela oči a nechala se potírat voňavým mýdlem, neutuchající klevetění otrokyně poslouchala pouze na půl ucha. Stejně se nedozví nic nového, protože Singa kolem dokola omílá zaznamenaný úspěch. Radši se zamyslí nad otázkou, co vzít na sebe. Růžovou, průsvitně tenkou tuniku, nebo Nasir Kareabem věnovaný, ozdobnou nití vyšívaný šat, jenž se uvazoval barevnou tkanicí těsně pod ňadry a splýval volně ke kotníkům?

Náhle pronikl do vyhřáté koupelny chladivý závan ledového vzduchu. Málem sfoukl zažehnuté svíce a zimomřivě přejel přes nahá záda. Daina se oklepala probuzenou bázní. Poplašeně strnula, ztuhla i Singa. Lehký závěs vedoucí do lázně se pomalu odhrnul a na prahu koupelny stanul Sut-Arman. Krkavčí pohled a zlostný úšklebek, změřil si je jako dravý orel číhající na nebohou kořist.

Přestože ještě před několika málo okamžiky tančila před přihlížejícími návštěvníky úplně nahá, zahltily Dainu rozpaky. Jednou rukou stydlivě zakryla pevná ňadra a druhou slabě ochlupený klín; zrudla. Čaroděj v ní vyvolával nespoutanou hrůzu. Aniž znala pádný důvod, bála se mága jako nikoho jiného. Dokonce ani zabiják Karulan, jenž společně s ní sloužil předchozímu pánovi a vyžíval se v odporných choutkách, nenaháněl na duši takový děs.

Ani jedna z dívek nevydala hlásku. Strnule stály a čekaly, co bude následovat.

Sut-Arman se mrazivě usmál, roztažené koutky úst vyvolaly ve tváři nepřirozený škleb. Ačkoliv ho ženská spanilost přestala zajímat před dávnými roky a zkoumal dívčí přednosti pouze za účelem vyhledávání vhodných obětí pro krvavé obřady, zachvělo se mu při spatření svůdného a voňavými šampóny potřeného Shemitčina těla chřípí. Vyplašená tanečnice připomínala i v nelíčeném strachu okouzlující bohyni poblouznění. Pro takové jako ona pochodovali mladí bojovníci na smrt. Ukrývala v sobě něco, co jiným scházelo – divoký šarm a syrovou vnitřní energii. Přesně takovou bytost potřeboval. Konečně nalezl vhodný objekt k završení náročné práce.

„Dostanu tě, krásko!“ pronesl syčivě a zauvažoval, jestli nenařídí Shemitce ukázat se v celé kráse. Nakonec potlačil primitivní pudy a vypařil se z koupelny jako pára nad hrncem. Zůstala po něm jen vyvolaná bázeň prosycující hutnou atmosféru.

„U Seta! Vidělas ho taky?“ porušila teprve po chvíli tísnivé ticho nejistým hlasem Singa. „Sut-Arman!“

„Ano,“ přikývla Daina a vyděšeně se oklepala hrůzou. Co znamenala výhružka, že si ji mág vezme? Zaskočil ji nepřirozený strach, náhle si připadala děsně malá a zranitelná. Pokud se jí čaroděj rozhodne zmocnit, nemá šanci.

„Lotr,“ zašeptala Singa a tiše dodala: „Radši se mu vyhýbej. Co jsem slyšela, provozuje v pouštním sídle nejtemnější magii a obětuje lidi, co je však horší, má vliv na některé zdejší hodnostáře. Zobou mu z ruky a poslouchají ho na slovo.“

„Opravdu?“ otřásla se.

„Jen klid,“ pronesla povzbudivě Singa. „Ty se ho naštěstí nemusíš bát. Náš pán tě nikomu nevydá. Viděla jsem jeho šťastný úsměv, když tvůj mistrný výkon okouzlil všechny přítomné, nadchla jsi ho. Dokonce, nikomu to ale neříkej, protože jedná se pouze o moje vnitřní dohady, se domnívám, že se mu líbíš, a takové on neprodá za žádnou cenu.“

„U Ištar! Kéž se nepleteš,“ špitla rozechvěle Daina.

„U Seta! Tady tvoji Ištar ani jiného cizího boha nevzývej!“ hlesla poplašeně služka a znepokojeně se rozhlédla po koupelně. „Jestli budeš vyvolávat cizí božstva, ztrestají tě kněží. Radši mlč!“

Daina přikývla, načež si Singa vlila do dlaně vonný roztok a pokračovala v přerušené očistě ladného těla tanečnice. Přes lehkost pohybů a opojnou vůni šampónů však zůstával viset v místnosti nepřirozený záchvěv tíživých obav.

Vysoko nad nehostinnou pouští svítilo dravé slunce. Odebíralo živým bytostem potřebnou sílu, dokonce i zákeřní štíři a prudce jedovatí hadi zalezli před spalujícími paprsky do chladivého přítmí nahodile rozmístěných kamenů či zvětralých skal. Chvějící vzduch se tetelil sžíravým horkem.

Conan dopil z oprýskané čutory poslední kapku drahocenné vody a pokračoval v přerušené chůzi. Nahé, bronzově zbarvené tělo, kryté pouze bederní rouškou, se mámivě lesklo ve sluneční záři a děravé sandály se hluboko bořily do rozžhaveného písku, palčivá výheň se stávala nesnesitelnou. Přesto nezastavoval a pokračoval neochvějně kupředu. Upíral pohled k drobným bodům na obzoru. Vysoko na blankytně modré obloze kroužili v širokých obloucích holohlaví supi. Draví mrchožrouti se slétávali pokaždé tam, kde nacházeli potravu, předznamenávali neštěstí. Conan se obával nejhoršího.

Noční démoni mluvili o čerstvém mase, nenalezne za dunami zmasakrovanou oběť jejich krvavého hodování? Přestože se pokoušel přesvědčit sám sebe, že tomu tak není, nenacházel potřebný klid. V nekonečném království písku putovala nemilosrdná smrt.

Ztratil supy z očí. Zlověstní mrchožrouti slétli dolů na zem a zřejmě se pustili do odporné hostiny. Přidal do kroku.

Přehoupl se přes další dunu, jejíž podjíždějící vrstvy se ho snažily strhnout zpátky do úbočí, a náhle se před ním otevřelo drobné údolí. V nekonečném království žlutého písku vyrůstala skupinka zelených palem, obklopená rašící travou; narazil na bohy zapomenutou oázu, o níž nemluvila žádná mapa. Víc než možnost získat potřebnou vodu však Cimmeřana upoutalo cosi jiného. Skřehotaví supi hodovali na rozervaných mršinách dvou usmrcených velbloudů a zarývali ostré zobáky do syrového masa.

Bez váhání vyrazil k místu hrůzy. Hbitě sestupoval dolů, hrábl po meči. Vzápětí bolestně ucukl. Jindy chladné železo obávané zbraně se v nehostinných podmínkách silně rozpálilo, div nevykřikl bolestí.

I holýma rukama nenasytné ptáky lehce odehnal. Líté dravce vyděsil hlasitý křik a vyplašeně vzlétli, rozmrzele zakroužili nad oázou.

Cimmeřan znepokojeně sestoupil k usmrceným zvířatům, jež začínala v neskutečném horku odporně zapáchat, a rozhlédl se. Co usmrtilo silné velbloudy, nezjistil, neboť supí pařáty dokonaly na zbídačených mršinách odporné dílo zkázy, pouze opodál objevil pohozená sedla a rozedrané postroje s vybrakovanými a potrhanými brašnami. V písku spočívalo polozaváté, zlomené kopí, památka na vlastníky usmrcených zvířat.

Rozhodl se po chybějících jezdcích podívat. Přestože obkroužil celou oázu, nenalezl po ztracených majitelích jedinou stopu. Jako by se propadli do země. Zaváhal. Odnesli je snad záhadní démoni temnot, kteří ho chtěli v noci zardousit? Zdálo se to být pravděpodobné. Od této chvíle nesmí ani na vteřinku polevit v ostražitosti, neví, s jakou hrůzou má co do činění.

Sut-Arman zuřil. Smetl ze stolu drahocennou číši, až se červené víno rozstříklo po zdobeném koberci a vytvořilo na rostlinném vzoru neforemný flek. Čaroděj vztekle zaklel a rozčileně zaťal pěsti. Co si o sobě Nasir Kareab vůbec myslí? Časně ráno mu nabídl za tanečnici víc než kdokoliv jiný, ale šlechtic ho nabubřele odmítl. Nepřijal blyštivé diamanty ani vzácné klenoty a místo obchodování ho vystrčil z obydlí jako odpornou veš. Tohle mu neprojde.

„Terane!“ zavolal zlostně, načež se do dveří s úslužnou poklonou všoural statný muž. Ohromná bečka plná svalů a masa s pečlivě oholenou, dětsky vypadající tváří. Pod ní se však skrývalo děsivé monstrum.

„Ano, pane?“

„Připrav vše potřebné. Zítra i s osazenstvem domu opouštím Luxur. Sbal věci, v paláci nesmí zůstat nic důležitého.“

„Jak si přeješ, pane.“

„Ihned po poledni vyvedeš karavanu z města a pošleš ji pod Madarovým vedením k mému sídlu v poušti, sděl mu, že ho dohoním k večeru. Před odjezdem se krátce zdržím. Odskočím si vyzvednout jednu děvku.“

V obrových očích zasvitl ohníček poznání. Teran tázavě pohlédl k mágovi. I přes nepříliš bystrý rozum si ihned spočítal, že čaroděj hovoří o tanečnici, jež prošlou noc okouzlila kupu šlechticů, a se zájmem se otázal: „Zabiješ Nasir Kareaba, pane?“

„Ne. Nasir Kareab vyjíždí odpoledne mimo město, využiji situace, kdy nebude doma,“ poznamenal Sut-Arman, jenž obvykle nestrpěl otázky podřízených, tentokrát však učinil výjimku. Věděl, že Teran významného šlechtice k smrti nenávidí a touží mu vyrvat z těla tepající srdce, proč toho nevyužít? Přece si s takovou nickou nebude osobně špinit ruce!

„Nasir Kareaba přenechám tobě,“ řekl. „Jakmile zítra odpoledne předáš velení Madarovi, vrátíš se zpátky sem do paláce. Až Nasir Kareab přijde hledat unesenou děvku a vnikne do obydlí, chyť ho a nalož s ním, jak uznáš za vhodné. Dohoníš mě, až ho usmrtíš.“

„Děkuji, pane,“ rozzářil se obr jako sluníčko, načež mu přes rozesmátou tvář přelétl záchvěv pochybností. „Opravdu přijde do tvého paláce, pane?“

„Ano,“ ušklíbl se zlověstně čaroděj. Viděl Nasir Kareabovi až na dno rozechvělé duše a hravě v ní vyčetl, že se stárnoucí šlechtic do zakoupené tanečnice bezhlavě zamiloval. I kdyby se nezaobíral kouzly, nebylo těžké uhádnout, co bývalý válečník udělá. Rozhodne se pomstít, a to ho připraví o hlavu.

„Věřím vám, pane,“ poklekl Teran a přitiskl čelo k podlaze. Konečně šlechtice zamorduje. Dluží mu to.

Sut-Arman se ušklíbl a rázně opustil komnatu. Stejně se pojistí. Obklopí palác, který už nebude potřebovat, mocnými kouzly a v případě, že obr neuspěje, vyletí celá stavba do povětří. Nasir Kareab zemře buď zabijákovou rukou, nebo při výbuchu.

DRUHÁ NOC a DRUHÝ DEN

Noční pouští putovaly dva temné stíny. Měsíční siluety odpudivých nestvůr vystupující z hlubin zapomenutých časů.

„Ten barbar dosud putuje pouští, bratře,“ zaševelil slabě písek. „Odpoledne objevil velbloudy, jejichž majitelé nás včerejší noc tolik pobavili, nezabijeme ho? Zítra večer dorazí do Luxuru, kam za ním nemůžeme.“

„Nech ho jít. Jak jsem řekl včera, při nejbližší příležitosti zpravíme o barbarově příchodu vyvoleného, jistě se nám na oplátku bohatě odmění. Nevím jak ty, bratře, ale já vidím přímo před očima, jak nám z neskonalé vděčnosti předhodí za vynikající zprávu k jídlu pár neposkvrněných panen či mladých jinochů, sám dobře víš, jak dlouho hledá někoho tak mimořádného. Bojovníkovu význačnou auru nelze přehlédnout, určitě si ho vybere k aktu probuzení.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„Copak jsem se někdy spletl, bratře?“

„To ne, zatím jsi vždycky radil dobře. Stejně mě ale sužují jisté pochybnosti. Nebude vyvolenému vadit, že jsme bez jeho svolení svévolně opustili vymezené teritorium? Zakázal nám, abychom se přibližovali k městu.“

„Až mu povíme o barbarovi, nepronese jediné káravé slovo. Naopak, laskavě nás pochválí. Ničeho se neboj a pojď, bratře. Podíváme se jinam.“

Stíny splynuly s tmou.

Sut-Arman, skryt v osvěžujícím stínu před pálivými paprsky čerstvě vyklubaného slunce, netečně pozoroval okolní spěch. Snaživé kmitání poslušných otroků, kteří rychle nakládali do připravených košů důležité předměty a odváděli naložené velbloudy, ho příliš nezajímalo. Těšil se na odpoledne. Sebere shemitskou tanečnici a odveze děvu do království vyprahlé pouště; vůbec ho nemrzelo, že opustí získaný palác. Stejně si nikdy nezvykl na vysokou stavbu z kamení a pálené hlíny, ani trochu mu nebude vadit, když připravené kouzlo rozmetá dosavadní obydlí v roztroušený prach. Dům už potřebovat nebude. Až se znovu vrátí do Luxuru, usídlí se jako nejmocnější muž celé Stygie v královském paláci, se získanými schopnostmi ovládne svět.

Čaroděj se mrazivě usmál.

„U Išt.., u všech bohů. Jsi si tím jistá?“ hlesla znepokojeně Daina a neklidně si změřila společnici. „Opravdu to myslíš vážně?“

„Mám důvod ti lhát? Pán je do tebe blázen,“ opáčila rozšafně Singa, jež ležela vedle pohodlně uvelebené tanečnice na měkkém koberci a nevzrušeně uzobávala bobulky vinné révy. „Sut-Arman za tebe včera nabídl pánovi neskutečné bohatství. Vzácné šperky, broušené diamanty i třpytivé brilianty, nanosil toho tolik, že se rozzářila celá místnost. Povím ti, takové množství drahého kamení nespatříš ani na královském dvoře. Čaroděj, zatrať ho Set, sypal drahé klenoty z přineseného pytle, jako by běželo o obyčejné šutry, které najdeš při procházce na každém kroku. Příliš se nezmýlím, když vážně pronesu, že většina lidí by při takové nabídce ihned přikývla a bez delšího váhání uzavřela obchod. Nasir Kareab ale mámení zlata nepodlehl. Odmítl zlotřilého mága se stejnou razancí, s jakou vyhodil všechny kupce, kteří se na něho po tvém strhujícím vystoupení slétli jako hladové hyeny, ani na kratičký moment nezaváhal. A proto, jak povídám, tě Nasir Kareab bezhlavě miluje. Nikdo jiný než muž, kterému se vlivem lásky přestěhuje rozum z hlavy do kalhot, není schopen takového činu.“

„Nevymýšlíš si?“

„U Seta! Co chceš slyšet víc, abys mi uvěřila? Copak ti nestačí skutečnost, že by si náš pán za mágovy klenoty hravě pořídil nové sídlo a zaplnil ho stovkami skvělých tanečnic? Přesto ale čaroděje odmítl, čímž je vše dané. Je do tebe zamilovaný až po uši. Ztratil rozum.“

„To je šílené,“ polkla Daina. „Já ho přece nemiluji. Sice se mu cítím zavázána, že mě vykoupil z pracek toho prašivého Argosana a chová se ke mně přívětivě, tím však veškerá náklonnost končí.“

„To neříkej!“ napomenula ji Singa. „Kdyby se do tebe pán nezamiloval, skončilas v pazourách Sut-Armana a ten tě obětoval některé ze svých odporných příšer. Nasir Kareab ti včera zachránil život.“

„To ale neznamená, že ho musím mít ráda,“ namítla Daina. „Vděčnost a láska jsou dvě různé věci.“

„Pak ti jako přítelkyně přítelkyni poradím jedno,“ ztišila Singa hlas. „Nech si podobné řeči pouze pro sebe a nikdy je nevynášej nahlas! Zahrnuj našeho pána veselými úsměvy, stejně v dané situaci nic lepšího nevymyslíš. Jen tím získáš. Nasir Kareab se bude opájet tvojí laskavostí a v zaslepenosti nepozná, jak se věci skutečně mají, získáš neskutečné výhody. Jestli budeš jednat chytře, pán ti bude za chvíli zobat z ruky, po jeho boku se staneš z pouhé otrokyně bohatou dámou.“

„Radši zůstanu chudá, jen když se vrátím domů.“

„Nedurdi se. Když si ho budeš náležitě všímat, třeba ti časem vyhoví a vezme tě do Shemu. Chyť příležitost za pačesy. Hlavně, a to tě důrazně varuji, nikomu neprozrazuj pravé pocity.“

„Tobě se to radí,“ sykla Daina a zamyslela se. „Proč mi vlastně pomáháš? Jsem cizinka a vůbec sem nepatřím, nenapadá mě jediná příčina, proč o mě tak pečuješ.“

„Mám velké srdce,“ pokrčila Singa rameny, načež strnula. Otevřenými okny k nim zvenčí dolehl lomoz a hlasité bušení na cedrová vrata vedoucí do rozlehlého dvora. Kdosi se bouřlivě domáhal vstupu do objektu. Kdo to může být? Nezvaný návštěvník, nebo se pán domu rozhodl vrátit předčasně z výjezdu?

„U Seta!“ vyskočila otrokyně vyplašeně na nohy a zmateně se rozhlédla. Místo uložené domácí práce a Dainina procvičování tanečních prvků společně klábosily a využívaly nepřítomnosti Nasir Kareaba i jeho oddaného pomocníka Ahmeda k lenošení; pán nesmí zjistit, že zahálely.

„Rychle! Sbal věci a odnes je odtud, já mezitím zjistím, o koho jde. Případně je zdržím,“ pronesla rázně, a aniž vyčkala Daininy odpovědi, vyběhla ze dveří. Chvatně sestoupila po vnitřním schodišti do přízemí, prosmýkla se stinnou chodbou a vyklouzla na sluncem zalitý dvůr. Tam strnula. Vrata zela dokořán a do dvora vjížděla šestičlenná skupina jezdců na koních, za sebou táhli velbloudy přivázané na provaze. Co však bylo nejhorší, v čele skupiny cválal Sut-Arman. Bledý mág, pochybně se kymácející na statném oři, naháněl hrůzu i na dálku.

Singu zachvátil strach. Co tady ten mizera chce? Radši se rychle vrátí zpátky do domu a zmizí nevítanému hostu z očí. Popadne tanečnici a utečou zadní brankou, nezůstanou v dosahu odporného černokněžníka. Mág ji ale, jako by předem věděl, z jakých dveří vyběhne na dvůr, okamžitě zpozoroval. Natáhl směrem k ní kostnatou paži, roztáhl prsty a na půl úst pronesl krátkou magickou formuli.

Zaskočená Singa strnula na místě a nedokázala se pohnout. Marně se snažila rozpohybovat nehybné svaly, nedařilo se. Přestože vnímala veškeré dění, připomínala kamennou sochu, jež nevládne vlastnímu tělu.

Sut-Arman mátožně, jako člověk nepříliš uvyklý jezdeckému sedlu, seskočil z koně a vykročil k ní.

„Kde je?!“ pronesl potichu. Proti vlastní vůli pootočila hlavu k baráku. Polilo ji horko. Mág si přišel pro tanečnici, již mu pán odmítl prodat! Co má dělat?

Čaroděj si jí dále nevšímal a vešel do obydlí. Bez jediného slůvka ho následovali tři ebenově černí otroci, zatímco zbylí dva služebníci obsadili dvůr.

Singa zděšeně zakoulela očima a pokusila se najít sloužící, kteří šli otevřít bránu. Přece se nevypařili! Zahlédla je kousek od vchodu. Oba otroci bezvládně leželi v udusané hlíně a nejevili známky života, cosi je poslalo k zemi. Čarodějova magie? Usoudila, že ano, a cítila se ještě hůř než před chvilkou. Rozhodl se je Sut-Arman všechny zabít?

Znovu napjala svaly ve snaze vyprostit se z nehybné strnulosti, tělo nereagovalo. Neposlouchal ani jazyk, a tak nevydala jedinou hlásku. Co teď?

Ze dveří vyšla v čarodějově doprovodu Daina. Kráčela trhanými pohyby, v zakalených očích nepřítomný výraz. Ulpěla v síti mágových kouzel. Poslušně došla k přistavenému velbloudovi a přichystaní otroci ji bez zaváhání vsunuli do připraveného koše, zaklapli za ní víko.

„Pověz svému pánovi, že mi není radno odporovat,“ pronesl Sut-Arman a mávl paží. Vzápětí Singa padla k zemi a ztratila vědomí.

A. R. OLDMAN

LÉČKA

I

„Jestlipak to není Plensi Skurato, řečený Houba! Můžeš tu svoji šerednou hubu schovávat pod kapuci, jak chceš, ty starý nemravo, poznal jsem tě podle bradavice na nose!“

„Taky jsem tě poznal, Archibalde Bezprstý, i když odvracíš rypák a halíš se do pláště. Pěkný plášť, jen co je pravda, jak vidím, schválně sis do něj nasadil moly, aby ti na něm udělali krajku z děr!“

„A copak to máš pod oděvem, dědku Plensi, že se to podobá hrbu starce? Snad tě to netrefilo v květu let?“

„Jak vidím, ani ty nejdeš s prázdnou do pevnosti Libidum, Archibalde. Jakou věcičku to máš upevněnou u sedla? Jak se mi zdá, je to kopí, násadu má osikovou a bodec stříbrný...“

„Máš dobré oči, Houbo, nic ti neunikne. Schválně jsem kopí umazal od sazí, ale před tebou se nic nedá ukrýt. Chlapík. Abys viděl, že já taky nestřílím vedle, řeknu ti, co neseš na zádech, chceš?“

„Není třeba, příteli. Copak asi nosí na zádech unavený poutník? Oblečení, nekvašené placky, kousek sušeného masa...“

„Zaječího, důmyslný Skurato, a nejen obyčejného masa, ale tlapky uřezané hrbáčem tomu nešťastnému zvířeti o půlnoci na hřbitově za úplňku! Doufám, žes nezapomněl, že musí být zajíc zabit při úplňku s pomocí šňůry svazující cop panny?“

„Velice žádoucí zrzavé panny, Bezprstý. Dovol mi zeptat se, co za puch, před kterým by si zacpal nos i ten nejhorší zpustlík z Tarantie, dráždí můj čich? Není to límec z kožek toulavých kocourů na tvé kroužkové košili, který vydává tak silnou vůni? Promiň, ale s tím jsi to přehnal, stačil by jen pár ocasů připevnit na přilbu.“

„Kdo ví, drahý Houbo, co postačí a co ne v naší branži. Vždyť i ty to přeháníš se zaječími tlapkami, soudě podle velikosti rance, skrytého pod pláštěm. Co tam ještě máš? Ištařiny prsteny? Kořen mandragory, vyrytý pod oběšeným z místa, kam dopadlo jeho semeno? Prach z černého lotosu smíšený s drcenou pepřovou liánou? Uhodl jsem?“

„Částečně, příteli. Tuším, že ani já neznám všechna tvá tajemství.“

„V žádném případě ale není žádné tajemství, co nás dva přivedlo do Libida, Houbo. Určitě se nemýlím, že nás sem přivedly odlišné zájmy – už nejsme žádní mladíci a ostražitost jsme nenahradili ctižádostí. Budeme spolupracovat, nebo chceš házet nože?“

„Nikdy jsem nebyl proti, zahrát si tuhle hru, staříku, ale ne s tebou a ne teď. Máš pravdu, jedině zelenáči, nemající životní zkušenosti, chytají za rukojeť křiváku při každé možné i nemožné příležitosti. Když už nás osud svedl při vjezdu do knížectví starého Partera, dáme se dohromady. V každém případě alespoň do té doby, dokud to pro nás bude výhodné.“

Celý rozhovor, zaslechnutý libovolným nepovolaným posluchačem, pokud by se někdo takový poblíž ukázal, by ho přivedl k názoru, že besedující nejspíše patří k horlivým zaříkávačům. Proběhl na prašné cestě, vedoucí k dubové bráně pevnosti Libidum, opevněného městečka, stojícího na břehu řeky Válečného koně uprostřed území, nazývaného Bossoniánské pohraničí.

Bossoniánské pohraničí, oddělující veliké hyborské království Aquilonii od divoké a temné Piktské divočiny, obydlené divochy, kdysi představovalo, jak tvrdili cizí učenci, sporné území bohů, kteří nebyli schopni se dohodnout, jestli mají pozvednout nebo proklít krajinu, kde mezi malarickými bažinami a obrovským množstvím řek, potoků a říček ležely rozlohy úrodné černozemě, schopné uživit i toho nejlínějšího rolníka.

Snaha získat nová území a zajistit spokojený život poddaných, vyvolané posílením vojenského stavu Aquilonců, schopných ochránit své území před nájezdy sveřepých, ale špatně organizovaných Cimmeřanů, divochů z Pohraničního království, pojmenovaného tak spíše kvůli pohodlí, než k síle opravdového územního celku, a rovněž i Nemedijců, národa bojovného, leč roztříštěného vnitřními spory, přiměla kdysi krále Hagena obrátit pozornost k západu, tam, kde leželo území Piktů, potomků dávných přistěhovalců ze zámoří, necivilizovaných, dávajících přednost kamenným zbraním před železnými. Obrnění aquilonští rytíři s ohněm a mečem překročili západní hranice země a dorazili až k Černé řece. Hubili Pikty ve jménu Mithry, vyvražďovali celé vesnice, naráželi muže na kůly a znásilňovali ženy. Na břehu Hromové řeky vybudovali pevnost Velitrium, hlavní město nové provincie.

Piktové odpověděli zoufalým odporem a používali proti Aquiloncům stejně kruté a zákeřné způsoby vedení války jako sami útočníci. Naštěstí pro Hybořany byli divoši rozděleni na množství kmenů, které se nebyly schopny sjednotit. To pomohlo Aquilonii postupně zbavit západní hranici piktských kmenů a tato divoká území osídlit.

Král Hagen rozdělil nové území na čtyři provincie – Conajoharu, Oriskonii, Conawagu a Shohiru. V každé dosadil jako správce svého oblíbence. Tito správci byli povinni přidělovat pozemky na svěřeném území každému, kdo měl zájem a sílu udržet je proti piktským nájezdům. Do Bossoniánského pohraničí se hrnuli dobrodruzi nejrůznějšího kalibru i uprchlí trestanci, prostě lidé, odmítající poslouchat pány v civilizovaných zemích, kteří své chování pokládají za posvěcené bohy a neobtěžují se ani zapálit svíci za duše svých nevinných zabitých poddaných a otroků. Postupně se v nových provinciích, nazývaných nyní svobodné země, usazovali odvážní lidé, neuznávající žádné zákony kromě vlastní síly, neplatící Piktům ani emisarům centrální vlády, kteří čas od času přijížděli z hlavního města Tarantie, aby zpravili provincii o nástupu nového panovníka na trůn.

Aquilonským králům toto uspořádání dlouho vyhovovalo. Království se tak výhodně zbavovalo lidí, kteří dávali přednost volnosti ve svobodných územích před zákony soudních úředníků a navíc tito odvážlivci tvořili pevnou hráz proti vpádu divochů do více civilizovaných zemí. Tuto politiku prováděli i Hagenovi následníci až po krále Numedida, který vládl Aquilonii v době popisovaných událostí.

Piktové však nikdy nebyli tak slabí, jak si to představovali dvorní stratégové. Zanedlouho vypuklo povstání, vedené piktským kouzelníkem Zogar-Sagem, poté, co byl zajat a ponížen aquilonským pohraničním oddílem. Podařilo se mu dostat na svoji stranu vůdce několika klanů v okolí Conajohary a ti se spojili, aby zaútočili na Aquilonce. Zogar-Sagovi se podařilo otrávit několik studní v pevnosti Tuscelan a vedl piktské bojovníky do útoku na opevnění. Za jedinou noc byly pevnost Tuscelan i celá Conajohara ztraceny. Ze sedmi set padesáti mužů, tvořících posádku Tuscelana, přežil jen jeden...

Po napadení Conajohary mnoho usedlíků uteklo do Oriskonie nebo Shohiry, ale jiní si vybudovali nová obydlí poblíž pevnosti Thandara u řeky Válečného koně, jižně od Shohiry. Tato městečka, chráněná pevnými dřevěnými hradbami, podobně jako Libidum, nakonec vytvořila vlastní provincii Thandaru, v čele se zvoleným guvernérem, a jen formálně spadala pod vládu Aquilonie.

Král Numedides, zabývající se daleko vážnějšími problémy, si téměř nevšiml vzniku nové provincie. Vojsko sem neposlal, ale schválil kandidaturu guvernéra Branda, Drogova syna. Thandařané si postavili vlastní armádu, složenou z proslavených bossoniánských lučištníků a oddílů hrdlořezů, zvaných stopaři, vybudovali opevnění a dokázali úspěšně odrážet útoky divochů bez pomoci Aquilonie. Všechny pevnosti vybavili vlastními posádkami, v jejichž čele stáli vybraní velitelé, nazývaní generálové. Vládli vojenskou a soudní pravomocí a požívali nezpochybnitelnou autoritu do té doby, dokud je obyvatelé poslouchali a dokud si nezvolili nového velitele. Pevnost Libidum v té době vzkvétala pod generálem Parterem, starým válečníkem, který získal slávu ještě v dobách prvních výpadů za Hromovou řeku.

Oba besedníci na prašné cestě patřili k proslulým stopařům. Byli to lidé svobodní, nespoutaní a nebezpeční. V Aquilonii na mnohé z nich čekala šibenice, tady se počítali k hrdinům.

V nevelkých oddílech a někdy i jednotlivě pronikali tito odvážlivci za Černou řeku, do hrůzných míst, ovládaných divochy, aby se pomstili, provedli průzkum nebo se v piktských vesnicích prostě obohatili: od Gunderlandu po Poitain se za exotické tretky, získané často za cenu životů celých vesnic, platilo zlatem. O něco severněji žily piktské kmeny, které vyráběly podivný vřesový med, který také býval cílem loupeží. Tajemství jeho výroby divoši chránili více než vlastní životy, proto vzniklo úsloví – mlčí jako Pikt o vřesovém medu.

Jestliže chceš chodit na nebezpečná místa, musíš se umět chránit nejen před šípy a kamennými sekerami divochů. Piktští šamani a druidové, ač špinaví a nečesaní, vládli děsivými kouzly, a proto byl soubor talismanů a ochranných předmětů pro každého stopaře nutností.

Tentokrát však Plensiho Skurata a Archibalda Bezprstého k bráně Libida nepřivedla vyhlídka na výpad do piktské divočiny a předměty, o kterých si navzájem vyprávěli, byly velice neobvyklé.

Archibald Bezprstý, statný muž s orlím nosem a osmahlou pletí pocházel z Poitainu. Jel na statném koni a na společníka hleděl poněkud přezíravě, což způsobovaly zbytky stavovské hrdosti, pocházel z nepříliš známého, přesto ale kdysi vznešeného rodu. Na rozdíl od něho byl Plensi uhrovitý, blonďatý a rtuťovitý. Odkud pocházel, nevěděl nikdo, ani sám Houba. K pevnosti Libidum dorazil pěšky. Přesto se však ve tváři vychrtlého stopaře neobjevil ani náznak podlézavosti, v Bossoniánském pohraničí bývá důležitá nejen síla, ale i chytrost a zkušenosti. Těch měl Skurato habaděj a Bezprstý o tom velice dobře věděl.

„Navrhuji jít do krčmy „Vlčí zub“ a všechno projednat u číše dobrého vína,“ navrhl Poitainec. „Jak se říká, jeden v boji neobstojí, a dva...“

„Tři,“ řekl Plensi a ukázal na cestu.

Archibald se otočil a spatřil jezdce, který se k nim zvolna blížil.

Jezdec na první pohled vyvolával pozornost. Byl ryšavý, urostlý, podobal se hliněné soše, právě vytažené z vypalovací pece. V rukou svíral dlouhé kopí, ozdobené místo vlaječky špatně vydělanou kůží nějakého zvířete, na zádech mu visel obrovský kulatý štít a k sedlu měl připevněný palcát a těžký samostříl, jeden z těch, které se musí upevňovat na speciální třínožku, aby se s ním dalo střílet na obránce pevnosti.

„To je přece Hugo Těžká ruka,“ pronesl udiveně Poitainec, který si udělal z dlaně stříšku nad očima, protože jezdec přijížděl ze strany zapadajícího slunce.

Hugo se k nim blížil jako obléhací stroj k hradbě pevnosti.

Když spatřil stojící uprostřed cesty, něco hluše zavrčel a položil ruku, hustě porostlou zrzavými chlupy na rukojeť těžkého obouručního meče, udírajícího do boku jeho koně.

„To je ten Hugo,“ ušklíbl se Plensi, „ který sám pobil dva tucty Piktů. Říká se, že ho divoši nemohli stáhnout z koně a proto raději spáchali sebevraždu.“

„Taky se říká...“ začal Bezprstý, ale ryšavý obr se nadzvedl v třmenech, otevřel ústa a houkl:

„Z cesty, darebáci!“

Archibald i Skurato jen polkli. Podobná výzva ve svobodných zemích znamenala pouze jedno – okamžitý souboj na nože. Bohužel, Hugo neuznával místní tradice a ze všech zbraní dával přednost svému obouručáku Tripamadoru, kterým byl schopen pokosit i dubový háj.

„Už několikrát jsem chtěl upozornit, že jak slyším, naše Těžká ruka špatně vidí,“ řekl rychle Poitainec.

„Máme důležitější starosti, než nějakou rvačku,“ spěšně dodal Plensi.

Ukročil stranou, Archibald pobídl koně na druhou a ryšavý hromotluk, důstojný jako stará panna v den svatby a obrovský jako Železná věž v Tarantii, projel mezi nimi.

„Všiml sis?“ zeptal se Poitainec, když se paprsky zapadajícího slunce odrazily od měděného kování na štítu na Hugových zádech. „Na krku měl věnec z česneku.“

„Jo,“ řekl zamyšleně Plensi, „a taky z něho pěkně táhlo, zdá se, že nám Těžká ruka sežral česnekové klobásy ve všech hospodách svobodných zemí.“

II

V tauranském nářečí se kočka řekne katl. Provincie Tauran hraničí s Bossoniánským pohraničím a hodně tamních slovíček přešlo do žargonu Bossoniánců. I když ti své sousedy přehlížejí a nazývají je „vesničané s kravskýma očima neznající les“. Přehlížejí je také, protože Tauranci, kdysi tvořící předvoj Aquilonie na západě, nyní zůstali v týlu svobodných zemí, ačkoliv se stále považují za obránce největší říše hyborského světa.

Katl také znamená „kočičí dráp“, Bossoniánci tímto slovem označují typ nože, velice populárního na svobodných územích. Želbohu ještě více populární než těžký luk, který mistrovsky ovládá každý místní bojovník. Jenže i bojovník musí žít, nůž vlastní každý svobodný člověk a na tom, jak ho ovládáš, závisí nejen tvůj kus chleba ale i samotný život.

Přezdívku Katl nejde jen tak lehce získat, člověk si ji musí zasloužit a Beeda, který si ji perně vysloužil, si ji hodlal podržet, dokud mu ruka nezeslábne.

Beeda byl od přírody mírumilovný a rád se usmíval. Samozřejmě při vhodných příležitostech. Culil se jako prosťáček, roztahoval tlusté rty a tváře, baculaté a hladké mu přitom vždy zrůžověly, jako mladíkovi.

Nyní jeho fyziognomie poněkud povadla, kůže nabrala našedlý odstín, husté řasy ztmavly, jako by byly potřeny sazemi a zpod nich občas zaplály chladné ocelově šedé oči – tak se zableskne čepel kinžálu, špatně skrytá pod pláštěm... když tak stál vedle plotu domu generála Partera a něčemu se zle usmíval, bylo snadné pochopit, proč se někdy pevnost Libidum a občas i celá Thandara bojí tohoto úsměvu víc než zachmuřeného zahlížejícího pohledu Beedy Katla.

Zářivé hvězdy pokryly nebe a v oknech roubených domů Libida zazářily ohně, když se Katl, unavený dlouhým čekáním, protáhl jako kočka, chystající se k nočnímu lovu a stejně jako kočka vystrkuje drápy z měkkých podušek na tlapkách, Beeda vytasil zpoza levého ramene těžký nůž s okovanou rukojetí, něžně ho pozvedl dlouhými prsty a láskyplně ho zastrčil zpět do pochvy.

Když to udělal, lehce překonal nevysokou překážku, oddělující generálův dvůr od ulice a rychle zamířil k domu. Nahlédl do okna, a když si ověřil, že je Parter nepřítomen, žena a sluhové pracují v kuchyni a noční hlídač, který má procházet dvorem s klepačkou v ruce, leží opilý do němoty, oběhl dům a přes verandu snadno vnikl do domu.

Znal dobře rozmístění pokojů a lehce našel místnost, sloužící generálovi jako pracovna. Katl si postavil do vzdáleného rohu pohodlnou židli, posadil se na ni se zkříženýma rukama na prsou, opřel zátylkem o stěnu a zavřel oči. Dobře věděl, že když v noční temnotě spustí víčka, všechny smysly začnou pracovat ostřeji. První část plánu proběhla hladce, teď zbývalo čekat a přemýšlet.

Beedovi se v duchu objevovaly před očima obrázky z jeho bouřlivého a ne vždy poctivého života.

Kdo byla jeho matka, nevěděl, otec, majitel rudého napuchlého nosu a žlutých vousů, dlouhých tak, že mu vždy přečnívaly přes spodní ret, byl stvoření zlé, hrubé a blízké. Otce často bili, stejného se dostávalo i synkovi, kterého starý opilec všude tahal s sebou, když se pokoušel žebrat a zpívat smutné písně. Bili ho, ale ne k smrti – nevinný vzhled děcka, tak odlišný od děsivého vzhledu otce, vyvolával v srdcích exekutorů, když ne přímo slitování, tedy určité zmírnění, které jejich bojový zápal hasilo. Co si budeme povídat, stařík se dožil šedesáti let díky synově sympatickému vzhledu.

Ze svých dětských zážitků si Beeda vyvodil dva závěry, které ovlivnily jeho další život: za prvé – když ho bijí, je to zlé a za druhé – ovládá některé dovednosti, které ho odlišují od ostatních lidí.

Poslední objev učinil v osudný den, kdy opilí sluhové galparanského cirkusu utloukli k smrti holemi jeho otce. Sám Nergal musel našeptat staříkovi, aby se pokusil zajistit synovu budoucnost a tím i svou vlastní. Vydali se k majiteli stanu a mladý Beeda zapěl smutnou píseň a neuměle přešel po rukou kolem arény. Píseň vyvolala hromový smích neurvalých cirkusáků a chůze po rukou kopance, kterými je vyhnali do deštivé noci.

Katl se naježil, když si vzpomněl, jak upadl tváří do blátivé louže, uprostřed níž se jako podivný ostrov v moři odrážel kouzelný kruh, ozářený girlandami olejových lamp. Galparanský cirkus prosperoval a jeho největší pýchou, kromě trpaslíků, akrobatů a slonů, bylo pět obrovských lamp, vyložených barevnými skly, které ozařovaly vstup do obydlí kuriozit – žlutá, červená, zelená, modrá a fialová.

Když se zvedl z louže, otec něco zlobně zamumlal, vylovil zpod nohou kámen a stařeckou bezmocnou rukou jím mrštil k barevným světlům.

Kámen samozřejmě nedoletěl a hluše udeřil do celtové stěny cirku.

„Ať shoří to místo zvrhlosti, ať jizvy pokryjí kůži toho lumpa Zabbarmana, ať mu vrazí kůl do zadku!“ těmi slovy doprovodil své počínání ctěný tatíček.

Na to dodal, že ho Mithra trestá za těžké hříchy, když mu poslal syna, který nemá hlas ani sluch, ani jiné nadání a schopnosti, které by mu ulehčily vlastní osud, i jeho i stařičkého otce. Jestli nepočítá baculatý nevinný vzhled, který Beeda stejně nepotřebuje, pročež mu ho papínek hodlá zničit navždy a nenávratně.

Strach o vlastní tvář a lítost nad otcem se v srdci otroka smísily, proto zvedl pořádný buližník a mrštil jím do červené lampy. Mířil schválně do ní, protože rudou barvu nenáviděl nejvíce, připomínala mu totiž věčně se mu před očima míhající otcovský nos. Lampa se s řinčením rozbila a do bláta dopadly lesklé úlomky.

„Bravo,“ naježil vousy stařík, „a teď se tref do žluté.“

Následující kámen přesně zasáhl udaný cíl.

Mladý Beeda konečně otce potěšil.

„Teď praskne modrá,“ nahlásil a hned slib vyplnil, když kamenem zasáhl příslušnou lampu, vzdálenou nejméně padesát kroků.

Starý opilec znovu upadl do louže a začal se v blátě svíjet smíchy.

„To je synáček, to je čertovo kvítko, ať mu vrazí kůl do zadku! Potěšil starce, pobavil...“

„Zelená!“ ohlásil Beeda hrdě.

Smaragdové střepy se jako velkolepý vodopád sesypaly přímo na hlavy vybíhajících lidí z cirkusu v čele se samotným majitelem Zabbarmanem.

Honička netrvala dlouho. Otec i syn Galparan moc neznali, protože tu byli poprvé a vběhli proto do slepé uličky, zakončené zdí. Z nějakého neznámého důvodu stavitelé zarazili do zdi železné skoby a Beeda po nich s hbitostí kočky vyšplhal na střechu stavení. Jeho otec, vyděšeně funící za ním, však spadl pod nohy pronásledovatelů a našel v té slepé uličce smrt: tentokrát se mstitelé neobměkčili a starcovo tělo proměnili v krvavou masu.

Když se Beeda spustil ze svého útočiště, byl konec. Zabalil tělo do děravého pláště a zakopal na prázdném pozemku, protože se obával je vynést za městskou bránu.

Několik let se Beeda toulal Aquilonií, kradl, využíval náhodných příležitostí, ohýbal záda při nádenických pracích, snášel ponižování, zimu, hlad a jiné strasti tuláckého života, až se nakonec dostal do Bossoniánského pohraničí.

Dá se namítnout, že svobodné země přitahují mnohé hlavně možností změnit vlastní osud a rychle zbohatnout s nejmenším rizikem pro vlastní osobu. Někteří se hýčkají nadějí na zbohatnutí při vpádech na piktské území, jiní přepadávají vlastní lidi, sloužící spoléhají na bohatou odměnu, která přísluší pevné ruce a věrným očím, ctižádostivci se snaží dosáhnout vysokého postavení ne rodem a proslulostí, ale hlavně uměním držet jazyk za zuby a nepromarněním šancí.

Nu což, i bývalému stájníkovi se podařilo stát se generálem, Beeda ale nalezl své štěstí ne v piktské svatyni ani v potoku, přinášejícím zlatá zrnka: našel poklad sám v sobě.

Zjistil totiž, že nože, které vrhne na cíl, tento cíl vždy zasáhnou – stejně jako kameny, kterými kdysi rozbil lampy galparanského cirkusu.

III

Briant Ivkar, nazývaný „Velkolepý“ a „Postrach Bossoniánského pohraničí“, růžolícímu mládenci, který spíš vypadal jako učeň pekaře, než démon, za něhož ho mnozí zanedlouho začali považovat, otevřel oči. Do jejich setkání Beeda nosil nůž, ale od přírody dobrosrdečný a poněkud nesmělý, používal ho pouze na mírumilovné věci: krájení chleba nebo přiřezávání oštěpů, kterými lovil ryby v okolních potocích.

V ten památný den Briant Ivkar popíjel v taverně „Tři lotři“, která i nyní stojí na hlavním náměstí pevnosti Thandara. Pil osaměle a zamračeně, návštěvníci, vidící zlověstnou chmuru v hrozivé tváři známého lupiče, si jen nesměle sedali v temných koutech a na co nejvzdálenějších stoličkách.

Jaké bylo jejich překvapení, když se dveře taverny otevřely a menší mládenec s baculatou polodětskou tváří, který do nálevny vešel, směle zamířil ke stolu a posadil se na lavici vedle Ivkara.

Bandita ztěžka rozevřel levé oko a s dokonalým údivem pohlédl na drzouna.

Ten si objednal skleničku chajresu napůl s vodou.

Bandita otevřel i pravé oko.

„Dneska jsem moc nevydělal,“ řekl mu přátelsky růžolící neznámý, „prodal jsem jen nějaké pstruhy. Můžu vás pozvat?“

„Pstruhy?“ opakoval Ivkar a zašklebil se, jakoby slyšel něco velice nepříjemného.

„Dobré pstruhy, pane, osm zdravých kousků. Co vám mám objednat?“

Bandita mlčel. Výčepní za pultem se náhle sklonil a sbíral na podlaze něco očividně cenného. Někteří hosté se začali nenápadně ubírat k východu.

„Urazils mě,“ řekl nakonec Briant. „Půjdeme na náměstí a tam ti podříznu krk.“

Bez ohlížení zamířil ke dveřím s rukama na rukojetích dlouhých nožů v kožených pochvách, zdobených korálky, visících mu u pasu.

„Běda, mladý příteli,“ podařilo se zašeptat hostinskému Beedovi během jeho cesty za nenadálým protivníkem, „Briant Ivkar nemá rád, prostě nesnáší pstruhy...“

Souboj měl proběhnout podle všech pravidel na hlavním náměstí Thandary, zalitém palčivým poledním sluncem. Briant dokonale ovládal vrhačské umění a odpravil již nejednu desítku drzounů, kteří se chtěli „zahrát s noži“, tentokrát ale padla kosa na kámen. Když Ivkarova těžká dýka vylétla od banditova pravého boku jako kámen z praku a s písní smrti svištěla vlhkým vzduchem, Beedův nůž se s ní setkal napůl cesty a srazil ji na zem.

Udivené výkřiky přihlížejících nasvědčovaly, že Thandařané jsou udiveni více, než kdyby před sebou spatřili oddíl Piktů, ozbrojených železnými meči.

„Co jsi to udělal?“ zeptal se Briant, který spatřené připsal výparům pití, zamlžujícím mu zrak.

„Odrazil jsem vaši ránu,“ řekl klidně Beeda. „Jinak už bychom byli oba mrtvi.“

Bandita se rozchechtal. „Ty kluku!“ vyrážel se sebe chraplavě a plácal se přitom po stehnech. „Ty sis myslel, že porazíš mě, Ivkara?! Pomodli se k Mithrovi, nebo ke komu chceš, budeme pokračovat!“

S těmi slovy uchopil rukojeť druhé dýky.

„Ale já mám jenom jeden nůž,“ namítl Beeda. Moc se mu nechtělo umřít v tak krásný den, jenže pochva za levým ramenem zela prázdnotou.

„Jeden?!“ zařval jeho protivník. „Musíš být blázen, kluku, když se potuluješ po Bossoniánském pohraničí skoro neozbrojený! Děkuj svému bohu, že jsi ještě naživu. Seber si tu svou kudlu a postav se opravdovému muži!“

Beeda si vzal nůž a všechno se opakovalo – Ivkarův hod byl opět přesně a neodvratně odražen.

Diváci tentokrát doslova oněměli. Všichni dobře věděli, že Ivkar má u sebe vždy nejmíň půl tuctu vrhacích nožů – u pasu ty nejlepší, které jsou schopny při dobrém hodu prorazit i kroužkovou košili, po dvou menších za každým ramenem a ještě dva malé, ukryté v pouzdrech na zápěstí, jenže s těmi se nedalo počítat, dolétly tak nejvýše na vzdálenost tří kroků a staří rváči jim posměšně přezdívali „párátka“.

Bandita mohl se svým arzenálem klidně udělat z růžolícího neznámého jehelníček, ale neudělal to.

Ivkar posbíral své dýky, pozorně si prohlédl Beedův nůž, přesvědčil se, že na ostří nejsou žádné magické znaky a podal ho mládenci.

„Dobrá, kluku,“ řekl ještě stále zamračeně, „i když jsi mi připomněl nenáviděnou rybu, považuj náš souboj za ukončený. Briant Ivkar dovede ocenit cizí nadání. Jen si zapiš za uši – ani s podobným uměním se nedožiješ ve svobodných zemích prvních vousů na tvých růžových tvářích. To ti říkám já, Briant Velkolepý...“

V tu chvíli Beeda znovu máchl rukou.

Hod předčil všechna očekávání – předstihl téměř vypuštěnou střelu, ostří se zabodlo do oka nějaké tmavé postavy, která se ukrývala na střeše nejbližšího domu a právě pozvedla samostříl a zacílila na Briantovu hlavu. Muž zavyl, skutálel se po střeše a dopadl na prkenné schody verandy.

„Léčka!“ zařval Ivkar. „Ať vás ghúlové rozsápou! Ke mně, koni!“

Hvízdl na prsty a zpoza rohu kůlny přicválal nádherný hnědý hřebec. Bandita se bleskově vyšvihl do sedla, ale ještě než koni stačil zasadit ostruhy, dlouhý šíp z bossoniánského luku mu projel mezi lopatkami, prorazil kožený náprsník zevnitř a zalil hřívu koně proudem krve. Ivkar se ještě držel v sedle, když se dvě těžké střely z kuší zavrtaly do jeho krku a zátylku...

V nastalém zmatku se Beedovi podařilo utéct. Uprchl do nejopuštěnějšího místa v bažinách, kde se ukrýval až do podzimu. Celý ten čas se věnoval zdokonalování umění, které mu bozi uštědřili. Maje ustavičně před očima děsivou Briantovu smrt, rozhodl se svůj dar využít co nejlépe, pokud ne k oslňujícím hrdinstvím, alespoň k záchraně vlastního života.

Než nastaly deště, Beeda si dokonale osvojil umění „hry s noži“. Obešel všechny nejbližší farmy a osady a „sestavil“ si celou kolekci nožů – od půvabných dámských stiletů až po „kuchyňáky“. Naučil se je vrhat od pasu, zpoza zad, vleže, ve skoku, se zavázanýma očima a ještě desítkami jiných způsobů. Kradl farmářům pivo, opíjel se na mol a pak zasahoval měděnou minci nožem na padesát kroků. Když se jednou probral v jeskyni, v níž se skrýval po útěku z Thandary, nalezl v rohu připíchnutého netopýra a vzpomněl si, že ho v noci rušilo nějaké pištění, Beeda pochopil, že už dosáhl dokonalosti a může se osvobodit z dobrovolného vězení.

Mudrcové tvrdí, že bývá obzvláště nebezpečné, když člověk, bez ohledu na věk, pozná, že ovládá zvláštní schopnosti, jimiž se liší od druhých. Ačkoliv Beeda své nadání poznal, vůbec nezpychl. Stává se, že se narodí lidé, kteří umí běhat rychleji než ostatní nebo pomilovat ženu desetkrát za noc či chodit po rukou na laně pod kupolí cirkusu. Za to mohou bohové a člověk se těmito schopnostmi nemá pyšnit víc než nějaký hledač, který náhodou najde bohatý zlatý důl.

Tak uvažoval Beeda, od přírody dobrácké a přímé povahy, a když pokračoval ve srovnávání, napadlo ho, že stejně jako šťastlivec, který nalezl zlatou žílu, nemůže ji nevyužít pro vlastní obohacení, tak ani on, Beeda,nemá právo nevyužít svoji fantastickou schopnost, kterou mu jistě musel darovat sám Marduk, nebeský bojovník.

Tři roky odvážných akcí a nespoutaného života ho proslavily a vynesly mu přezdívku Katl, „kočičí dráp“. Pracoval s chladným soustředěním, které ve spojení s naivním vzhledem děsilo i ty nejnebezpečnější darebáky ze všech těch nezkrotných a svobodomyslných lidí, jimiž se Bossoniánské pohraničí hemžilo. Děsilo a ponoukalo, aby se mu vyhýbali.

Ve svobodných zemích se mladík považuje za dospělého, teprve když mu první vous ozdobí tvář a bradu. Ačkoliv byl Beeda silák, schopný si to rozdat pěstmi s kterýmkoli známým rváčem, mnozí ho stále považovali za chlapce. Tento omyl stál život dva urostlé Gundermeny, s nimiž se Katl pohádal v malé pevnosti na severu Shohiry. Beeda byl ochoten nahradit všechny náklady na jejich pohřeb, ale nepomohlo to – chytili ho a zavřeli do vězení.

Beeda se tehdy poprvé přesvědčil, že není silný pouze ten, kdo umí vrhat nože – místní generálové byli ne nadarmo voleni obyvatelstvem pro ochranu obecných zájmů, často vynášeli rozsudky ne podle spravedlnosti, ale podle vlastní vůle.

Katl utekl, ještě rok se potuloval Bossoniánským pohraničím, vyzkoušel nebezpečné povolání stopaře a trudné řemeslo pekaře, dokud ho osud nezavál do Libida.

Dorazil sem, protože tu měl nějaké závazky, vyvolané právě oním podivuhodným uměním vrhat nože. Jednou, když se v tomto umění cvičil mnoho mil od Libida, s údivem zjistil, že ho všechno dospělé obyvatelstvo městečka, kde se tehdy zdržoval, pronásleduje se zavilou zvířecí zlobou a chystá se ho oběsit. Taková vyhlídka Katlu nelákala, když mu navíc zbývalo jen jedno jediné „párátko“. Začal proto vyjednávat a náhradou za tři chybějící obyvatele městečka nabídl, že zlikviduje smutně proslulého banditu a zabijáka, známého pod přezdívkou Černý Jock. Nabídka byla přijata a tak se Katl pustil po Jockových stopách, vedoucích k Libidu, kde lumpa očekávala bůhví proč milující manželka.

Bandita však někam zmizel a Katl musel dva týdny čekat. Za tu dobu se sám stal obětí dívčích čar, když se bezhlavě zamiloval do dcery generála Partera, krásné Ellis, která většinu času trávila v Aquilonii u svého děda – vikomta a pouze dvakrát ročně navštěvovala otce. Při té příležitosti se bavila sokolničením a prohlídkou zapomenutých piktských svatyň.

Ellis, stvoření svrchovaně svéhlavé, se projížděla na koni v doprovodu pouze jednoho uhrovitého kluka – pážete, vyzbrojeného malým samostřílem, vhodným tak k ozdobě stěny v ženské ložnici, než k ochraně před nebezpečími, hrozícími cestujícímu v Bossoniánském pohraničí. Není se co divit, že když na dívku zaútočil hroznýš, víbůh proč se připlazivší do těchto lidmi obydlených míst z močálů za Černou řekou, Beeda se dívce zdál být andělem spásy......

Tehdy byly Katlovy úvahu přerušeny hlukem za dveřmi pracovny. Když se Beeda po špičkách připlížil ke dveřím a nahlédl klíčovou dírkou, uviděl jasně osvětlenou místnost a osmahlou kůži nějakého neznámého farmáře. Generál Parter seděl u dlouhého stolu zamračený a sklíčený. To změnilo Beedovy plány. Chtěl si totiž s generálem popovídat mezi čtyřma očima.