Foto na titulní straně obálky: Výřez z fotografie z vyhlášení 1. pětiletého plánu v Ústřední plánovací komisi dne 1. října 1947. Zleva K. Gottwald, Dr. Jiří Hejda a ing. Hauptmann.

copyright © heirs, 2010

cover © Kameel Machart, 2010

ISBN 978-80-90431-4-3

Jiří Hejda s manželkou Louisou před vilou v Praze na Cibulce (40. léta)

V roce 1953 jsem se na jednom pankráckém komandu potkal se spisovateli Janem Zahradníčkem, Františkem Křelinou a Josefem Knapem a se známými nakladateli Kuncířem a Bernauem. Už jsem se o tom mnohokrát zmínil především kvůli tomu, aby naše literatura i její vykladači věděli, že například, Jan Zahradníček byl člověk – navzdory svému poznamenání – plný slunce a sršící pohody. Samozřejmě, že to bylo především díky jeho pevné a hluboké víře, taky však proto, že měl bohatou zkušenost o mocné síle nadhledu, optimismu a přesvědčení, že se nejen vrátíme, ale že se někteří z nás - dokonce - dočkají i konce komunismu. Mě vyléčil ze spalující nenávisti a touhy se jednou komunistům strašlivě pomstít za všechno, co provedli s mou rodinou, jak kvůli nim zemřel můj dědeček, jak zavřeli mého otce, bratra a z maminky (a o dvacet let později i z mé ženy) udělali štvance. Jednou jen tak mimochodem mi řekl, že bych se tohoto poznamenání měl co nejdřív zbavit. Protože jinak budu já sám první obětí té své nenávisti. Sblížil jsem se s nimi natolik, že – ač o generaci mladší – jsem si s nimi mohl tykat. Díky čemuž jsem se opovážil přiznat, že taky chci být spisovatelem (i proto, že Zahradníček byl můj milovaný básník a Křelina s Knapem mí milovaní ruralisté). A když mi to nevymluvili, poukazujíce na své odsouzení, dostal jsem od nich cenné rady. Jedna byla od Jana Zahradníčka: protože se hned tak nedostanu k tužce, natož papíru, všechno, co vytvořím, si musím pamatovat. A je logické, že verše se pamatují líp.

Nikdy jsem se nepovažoval za básníka, a přesto – právě díky Janovi – jsem napsal knížku básní, která o mnoho let později vyšla pod názvem Za plotem. A nemusím se za ni stydět.

Proto, když se mi v šedesátých letech dostaly do ruky „Sonety zpívané šeptem ve stínu šibenice“ Jiřího Hejdy, okamžitě jsem věděl a dovedl si představit, co všechno se muselo přihodit, aby se naprostý nebásník mohl neustálým memorováním svých veršů, k nimž přidával další a další do toho úžasného věnce sonetů, stal básníkem jenom proto, aby se ubránil svému věznění a svým vězením. A svým věznitelům. A nebezpečí, že přijde o rozum.

Četl jsem od Jiřího Hejdy všechno: Útěk (který dodnes čeká na zfilmování), V pasti, Čechy, Tvář domova, až po ŽIL JSEM ZBYTEČNĚ.

Co k tomu dodat? Že Jiří Hejda „NEŽIL ZBYTEČNĚ“. Na rozdíl od mnoha jiných.

Jiří Stránský

v Praze 6. srpna 2010

ZA CÍSAŘE PÁNA A JEHO RODINU

(1914 – 1918)

Teprve začíná svítat, ale bude překrásné ráno. Ani ne za hodinu vyjde slunce, které se už hlásí blednoucím pruhem oblohy právě před námi, na východě, kde před klidnou linií lesa jsou ruské zákopy. Přišli jsme sem, já a mých dvacet lidí, těsně před půlnocí vystřídat feldvachu, která končila službu. Máme tedy teď v červenci, kdy jsou noci krátké, sotva tři hodiny za sebou.

„Je tu klid,“ řekl mi lajtnant od minometné skupiny, která má svoje stanoviště pár kroků před námi. „Ráno si půjdou Rusové do Stochodu pro vodu. Na ty se nestřílí. Nemají zbraně. Oni také nestřílejí.“

Zabydleli jsme se v zákopu, který je vyhlouben napříč železničního náspu, asi dvacet metrů pod východním předmostím rozbitého železničního mostu. Přes Stochod je z prken položena provizorní lávka. Linie rakouské fronty je asi pět metrů za západním břehem říčky, na nepatrné pískové výšince. Dál už jsou jen bažiny s ostrůvky porostlými vrbami a olšemi. Tvoříme tady předsunutou polní stráž, jsme vlastně jedinými vojáky rakouské armády, kteří jsou na břehu za řekou. Asi sto kroků před námi jsou Rusové. Patrně také nějaká předsunutá polní stráž, ale nevíme o nich. Fronta je klidná, nestřílí se. Uvidíme je tedy ráno, až si půjdou pro vodu.

Zákop je úzký, vysoký jen tak, aby se v něm trochu sehnutý člověk mohl skrýt, nad hlavou jsou dosud položeny koleje. Vpravo i vlevo jdou po příkrém náspu přístupové cesty nechráněné před nepřítelem, těsně pod náspem u řeky je velká dřevěná kůlna. Patrně sloužívala za sklad nářadí pro udržování mostu.

Nákres s vysvětlivkami frontové situace u železničního mostu přes Stochod poblíž Kovelu na rusko-rakouské frontě v létě 1916

Prohlížím si to vše zvědavě, protože jsem přijel do pole teprve před několika dny přímo od kádru z Litoměřic. Jsem jednoroční dobrovolník, svobodník zeměbraneckého pluku č. 9, což je pluk převážně německý, rekrutovaný ze severních Čech. V důstojnické škole v Jablonci nad Nisou jsme byli tři Češi a německou nepřízeň jsme cítili na každém kroku. Já sám ještě nejméně, protože mluvím dobře německy a německou literaturu, umění a hudbu jsem znal z celé důstojnické školy nejlépe, daleko lépe, než všichni ostatní frajvilici – ponejvíce učitelé, rodilí Němci. Tím, že jsem jim otloukal o hlavu citáty z Fausta, jsem si získal jejich respekt. Jeden z nich je dokonce spisovatel a píše prý román, kde vystupuji i já pod svým skutečným jménem.

Přijeli jsme asi před týdnem přes Kovel a Povorek, kde jsme vystupovali, protože dále už vlak nejede, a ještě v noci jsme šli až do vesnice Zajačovky, kde jsme se ubytovali. Vesnice! Pár komínů, které trčí ze spálenišť, uprostřed poměrně zachovalá cerkev. Tady mezi zbořenými ploty zahrad, ohořelými trámy, záhony zeleniny a hromadami písku jsme si vykopali zákopy. No, to přeháním. Ty díry, do kterých jsme se zavrtali, aby nás nebylo hned vidět, to přece nejsou zákopy. Jsou to jen mělké jámy, připlácneš-li se k zemi, máš schovány i uši, ale víc to není. Ještě štěstí, že neprší. Jinak by to bylo strašné, protože Zajačovka stojí vlastně v samém blátě, obklopena borovými a březovými lesy, sotva kilometr od Stochodu, který se na jaře patrně rozvodní, takže dosáhne až sem. Zatím je to strouha – trochu lepší Botič.

Plánek frontové situace u železničního mostu přes Stochod poblíž Kovelu na rusko-rakouské frontě v létě 1916 (na polním korespondenčním lístku)

Fronta je klidná, ale hned druhý den, po tom, co jsme sem přišli, jsem dostal „křest ohněm“, když z ničeho nic na nás začalo střílet ruské dělostřelectvo. Napřed to vypadalo docela nevinně. Na východním obzoru se jako veliká tlačenka objevil upoutaný balon. Senzace! Všichni jsme se vyhrnuli podívat se na ten zázrak. To byla chyba. Najednou slyšíme nad hlavou rostoucí hukot, který se změnil v pronikavý jek, a vzápětí asi padesát metrů za námi vyletěla do povětří fontána černé země a ozvala se detonace. Ruské osmnáctky! Hned nato se vše opakovalo a druhá detonace vyrovnala půdu asi padesát kroků před námi. Problesklo mi hlavou, co jsem se učil v důstojnické škole: zastřelují se, třetí rána půjde doprostředka – na nás. Vyletěl jsem ze svého místa a utíkal kupředu. Ale už se blížil hukot granátu, proto jsem se rozplácl na zem a zaryl tvář do trávy. Třetí detonace mě ohlušila, cítil jsem, že na mě padá hlína, ale jinak se nic nestalo. Hned jsem vyskočil a běžel ještě víc kupředu, ale Rusové už nevystřelili. Přesto se mi strachem zapotila střeva a dostal jsem průjem. Když jsem pátral po okolí, čím bych se utřel, uviděl jsem na dosah ruky nějaký ohořelý kus papíru. Sáhl jsem po něm, ale zarazil jsem se. Byl to vytržený list popsaný hebrejským písmem. Pravděpodobně z modlitební knihy. Vytřel jsem se travou a hebrejský text jsem složil do náprsní kapsy.

Teď jsem si na to vzpomněl. Jsem trochu pověrčivý. Ne moc a ne vždycky. Ale že mi v okamžiku, kdy se poprvé ocitnu v ohni, přijde do ruky hebrejská modlitba, zdálo se mi přece jen zvláštní. Louisa je přece Židovka. A teď mi napadá, že dnes je 20. červenec! Louisiny narozeniny. Dnes je jí právě dvacet let. Mimoděk jsem se podíval na nebe. Ne, už Kassiopeiu neuvidím. To je naše souhvězdí. Každý večer je vyhledávám, dívám se na dvojité W a naše zraky se tam sejdou, protože Louisa se v Lidkovicích dívá také. Vždy v osm hodin. Napadlo mě sice, že pokud jsem byl v Litoměřicích nebo ve škole v Jablonci, mohly se tam naše zraky sejít, ale Zajačovka je nějakých šest set kilometrů dále na východ a i když jdou hodinky stejně, vidí ji ona jinde než já.

Už se rozednívá. Vybledlé nebe přede mnou na východě se začíná barvit do růžova. Jitřní nálada z Griegovy suity k Peer Gyntovi. Zní mi v uších, protože jsem ji hrál u Mikeše a u Heřmana, kde jsem se učil na klavír. Grieg se mi líbí – také to teskné Dernier printemps... Kdypak se zase dostanu ke klavíru? Na lukách při Stochodu leží řídká mlha. Tak daleko, kam mohu dohlédnout. Dívám se bezstarostně, protože fronta je klidná. Tady se nestřílí. Už dlouho se nestřílí, kromě občasných přestřelek artilerie. Rakousko-německá vojska prolomila ruskou frontu a zatlačila nepřítele daleko do ruského vnitrozemí. Brusilov se pokusil o protiútok, došlo k bojům na Stylu, rakouská fronta se trochu prohnula, ale dnes jsme už zase na postupu. Nezajímá mě to, protože zatím není naděje na konec války a to je to jediné, oč mám zájem. Před dvěma roky jsem maturoval, na právnickou fakultu jsem šel už za války a ve druhém semestru mě odvedli. Loni na podzim jsem rukoval.

A přece bych si chtěl vzít Louisu, kterou jsem poznal loni na jaře, tehdy v Hlaholu, když kolega Benhart – pod pseudonymem Hart – recitoval Bezruče. Po recitálu jsem ji doprovázel domů a ptala se mě na E. T. A. Hoffmanna, o kterém jí dal Arne Laurin nějakou svoji studii. Laurin se pokouší něco vydat, ale zatím mu to nevychází, měl nějaké nepříjemnosti, kdosi ho obvinil z plagiátu. Vím jen, že přeložil Der Ring für meine Geliebte[1] od Hilberta do němčiny. Louisa mě s ním seznámila – chodí za ní a nadbíhá jí na promenádě – takže jsme šli jednou společně a já si ho dobíral. Měl jsem dojem, že se vytahuje.

A co vlastně dělají Rusové, že si dosud nejdou pro vodu? Vyhlížím je, povídáme si s kluky – je mi svěřen asi stejný počet Čechů jako Němců a dva Rusíni. Bůhvíjak se připletli k devátým. Patrně rozbili jejich pluk a zbytky rozstrkali, kam se dalo. Jsou to chudáci, nikdo jim nerozumí, oni také nikomu nerozumějí, neumějí číst ani psát, a tak sedí jen vedle sebe, koukají se bez zájmu kolem, nevědí, proč tu jsou a co se od nich chce. Kanonenfutter. Pokouším se s nimi navázat hovor „armádní slovanskou řečí“. Typické pro Rakousko, kde existuje pouze němčina, maďarština, italština a armeeslavisch. Univerzální slovanská řeč, kterou se důstojníci dorozumívají s Čechy a Poláky právě tak jako s Chorvaty, Slovinci, Rusíny a Slováky. Nerozumějí mi. Nechám toho a prohlížím si zákop. Bude-li v poledne horko – a vypadá to tak – upečeme se tu, protože nikde není kousek stínu. Je otázka, bude-li možné chodit za dne pro vodu do řeky. Menáž bude přirozeně až v noci, až se vrátíme k pluku, ale s tím počítáme, i v Zajačovce je menáž až večer, po setmění.

Ohořelý list z hebrejské modlitební knihy, který našel jednoroční dobrovolník Jiří Hejda právě ve chvíli, kdy unikl zabití granátem na ruské frontě poblíž Kovelu 20. 7. 1916. (viz str. 10)

Zdá se mi však, že slyším nějaké bublání. Asi jako když se vaří brambory. Zdaleka to zní. Na bouřku to nevypadá, protože to bublá nepřetržitě. I moji hoši už si toho všimli a poslouchají. Tady v kraji, který se zdá být liduprázdný, ačkoli je nacpán armádami dobře poschovávanými v březových a borových lesích, ve vzdálenosti asi pět kilometrů vroubících po obou stranách Stochod, tady je každý zvuk nápadný a zdaleka slyšitelný. Vždyť slyšíme i přesuny vojenských oddílů, které jdou spojovacími zákopy; slyšíme rachotit esšálky zavěšené na opascích vedle bajonetů. Ale tohle vzdálené bublání je docela nové, nezvyklé. A zdá se, jako by se blížilo. Dívám se na hodinky: několik minut po páté.

V tom okamžiku nám zasviští nad hlavou série granátů, takže mimoděk skrčíme hlavy, a za pár vteřin se ozvou detonace. Za námi. Střílejí tedy Rusové. Nebylo by to nic divného, protože občas přece vystřelili pár ran téměř každý den. Ale nemám čas to ani domyslet, když mi nad hlavou hučí další série a ještě jedna, a v okamžiku se otevírá pravé peklo. Bublání vařených brambor se mění v bubnovou palbu, která otřásá celou frontou několika desítek kilometrů podél Stochodu, a mně se zdá, jako bychom byli právě v jejím středu. Zároveň ale zaštěkne zcela blízko baterie děl s nízkou balistickou křivkou. Jsou prý japonského původu a baterie jsou umístěny přímo v přední linii. Jsou zaměřeny speciálně na nás. Na mě a mých dvacet chlapců, kteří tvoříme předsunutou polní stráž. A teď si teprve uvědomuji, proč nás nasadili, že teprve včera jsme odešli ze Zajačovky do přední linie, do zákopů, a já mám tu smůlu, že mě vystrčili ještě více kupředu. Protože chtějí-li Rusové postupovat, musí jít jedině po železniční trati, po náspu, který je asi šest metrů nad ostatním terénem, protože všude kolem dokola jsou víceméně močály Stochodu.

Bum, bum, bum, bum, bum, bum. Šest ran rychle za sebou – celá baterie – šest střel přímo nad našimi hlavami, slyšíme, jak se některé odrážejí od kolejnice a vybuchnou pár metrů za námi ve vzduchu. Je nás ovšem těžké zasáhnout, protože zákop napříč hráze je úzký, nevyčnívá nad ostatní terén. Stačí ovšem, aby jeden granát zasáhl, a je po nás po všech. Stačí také, aby se v krátké pauze, které je třeba k nabití děl, někdo z ruské strany přiblížil s minometem a hodil nám na hlavu minu. Díváme se na sebe vyděšeni, nikdo se neodváží vystrčit hlavu ze zákopu, ačkoli víme, že pár kroků od nás je ruská hlídka, která na daný povel může vyskočit a zasypat nás ručními granáty. Není pochybnost o tom, že Rusové připravují útok, naše dělostřelectvo mlčí, jsou to jen ruské baterie, které ostřelují naše pozice, těžké granáty vybuchují někde daleko za frontou, kde je Povorek s velkým nádražím. Menší kalibry rozrývají zákopy před Zajačovkou těsně za našimi zády a těch šest malých pálí asi tak ve dvouminutovém intervalu na nás. Bum, bum, bum, bum, bum, bum, šestkrát rychle za sebou. Skrčíme se a pak posloucháme. Blíží se někdo? Neuslyšíme odpálení miny?

„Cassiopeia“ – obrázek z deníků Jiřího Hejdy, 1916 – voják pozorující na nebi souhvězdí Kassiopei (5,8 x 7,4 cm). (viz str. 10)

Uvědomuji si beznadějnou situaci, ve které je nás dvacet. Celá rakouská fronta v délce několika desítek, snad stovek kilometrů, je asi pět set metrů za námi, na západním břehu Stochodu. Tam je také opevněné předmostí, před ním zřícená železná konstrukce mostu a tady, na východním břehu, nás dvacet. Je jasné, že jsme obětováni. Několik granátů, které dopadly za námi, rozmetalo provizorní dřevěnou lávku přes řeku, takže zpátky nemůžeme. Tohle vše mi problesklo hlavou zároveň s dnešním datem – 20. červenec, Louisiny narozeniny! Ale já přece nechci umřít „hrdinskou smrtí“ za císaře pána ve stáří jedenadvaceti let! To mě ani nenapadne.

„Mládenci! Jakmile dozní příští série těch japonských děl, vyrazíme ze zákopu – polovina nalevo a polovina napravo dolů po náspu a do vrbiček. Utíkejte, co stačíte, a ve vrbičkách se hned plazte a kutálejte dál. Budou na nás střílet. Nezůstávejte na místě a nevystrkujte hlavy!“

Jen jsem domluvil, ozvala se „naše“ baterie a šestkrát zaštěkala. Jeden granát narazil na kolej a vybuchl – naštěstí za námi. Ale to už jsem letěl po pěšince dolů z náspu a převalil jsem se do hustých vrb v okamžiku, kdy se mi nad hlavou rozprskly dva šrapnely. Rusové zřejmě počítali, že utečeme, ale připravili si železnou sprchu za předpokladu, že poběžíme zpátky. Protože jsme však pádili do stran, letěla sprcha šrapnelů dál a nezasáhla nás. Válel jsem se a plazil po břiše daleko od hráze, kryt hustým křovím vrb a snažil se dostat pryč do bažin, kudy nemůže nikdo postupovat.

Nevím, kolik minut uběhlo, ale rozhodně to nemohlo být mnoho, když jsem spatřil, že po železničním náspu běží Rusové. Skupina asi desíti, táhnou za sebou kulomet, vpředu běží tři, házejí ruční granáty do zákopu, který jsme právě opustili, padají k zemi, čekají, až vyletí detonace, a hned nato všichni vyskočí a i s kulometem obsadí náš zákop. Zároveň se vzadu zvedá další vlna a běží po železniční trati k nim.

V té chvíli zasáhne rakouské dělostřelectvo. Až dosud jako by ho nebylo. Ani já s ním nepočítal a pokud jsem si na ně vůbec vzpomněl, domníval jsem se, že bude střílet daleko dopředu na ruské zákopy někde před linií lesa, který vidíme před sebou. Ale rakouské dělostřelectvo míří na trať, hned první granáty vyhazují do povětří náš zákop i s jeho novou ruskou posádkou, vidíme kulomet letící k nebi a pak se otevírá gehenna[2] uzavírací dělostřelecké clony. Celý obzor před mýma očima na vzdálenost jen několika desítek metrů se mění rázem ve stěnu prachu, kouře a záblesků ohňů. Rusové střílejí dále, ale co je to proti rakouské uzavírací palbě, která znemožňuje jakýkoli postup. Ležím v mokré nízké trávě na pokraji bažin vroubících celý tok Stochodu zavrtán do nízkých, ale hustých vrb, takže mě nikdo nemůže vidět, a začínám pomalu sbírat myšlenky. První, co si uvědomím, je, že jsem nechal v zákopu pušku i batoh. Pušky mi líto není, zařekl jsem se, že z ní na nikoho nikdy nevystřelím, ale ztráta batohu mě mrzí. Bylo tam trochu jídla, deka, prádlo... Ještě štěstí, že mám chlebník. V tom jsou poslední Louisiny dopisy, malý skicák, do kterého zachycuji momentky z vojenského života, a Hakenova Norika, knížečka, kterou jsem si náhodou koupil v Kovelu na nádraží a která mě zaujala, protože je v ní mnoho intimního o velkých jménech Norimberka, o Dürerovi, Vischerovi, Krafftovi a Hansi Sachsovi.

Najednou slyším pronikavý jek blížícího se granátu a několik metrů ode mě vyletí k nebi fontána černého bahna, vody, trávy i větviček a kořenů vrb. Za okamžik jsem pocákán a zavalen vším tím svinstvem. No ovšem. Vždyť přece ležím za Stochodem, pro rakouské dělostřelectvo na ruské straně. Jakpak se daří těm druhým? Poslechli mě? Ukryli se ve vrbičkách jako já? Nikoho nevidím, ale určitě nemám chuť rozhlížet se a vystrkovat hlavu, tím méně, když v příštích minutách se fontány vody a bahna opakují. Kdybych neležel v bahně, bylo by dávno po mně.

Napadne mi zvláštní myšlenka: zasáhne mne některý z těch granátů? Je to poslední den mého života? Nechtěl bych umřít. Tak docela zbytečně umřít. Pro nic. Za císaře pána a jeho rodinu. Nemohu říci, že bych ho nenáviděl, ale je mně více než lhostejný, trochu směšný, určitě hloupý a senilní dědek. Co s ním mám společného? Je mi určena tato zbytečná smrt? Nedobrovolná oběť pro něco ztraceného? Protože já věřím na českou samostatnost. Ano, od prvního okamžiku, kdy o letnicích 1914 přiběhl Fischer od vývěsní tabule Práva lidu – právě jsme se vraceli odpoledním vlakem z výletu do Roztok – a úplně vylekaný na nás volal: V Sarajevu zastřelili Ferdinanda! Bylo to nějaké božské vnuknutí, byla to náhoda, čert ví, ale v té chvíli jsem řekl kamarádům Katzovi, Domorázkovi a Fischerovi: Kluci, z toho bude světová vojna a Čechy budou samostatné. Bůhvíjak jsem na to přišel, ale od té doby mně říkali „český král“ a smáli se mi, až mě to mrzelo.

Proč mi to teď napadá? Chce mi snad osud připomenout moji blbost ještě teď, dříve než mě roztrhá granát rakouské artilerie? Konečně, je to už jedno. Stejně nemohu nic dělat. Jen čekat, jak to dopadne. Nemohu se bránit, nemohu se nikam schovat. Proti granátům jsem bezmocný. Nezbývá než čekat. Kdybych věřil v Boha, modlil bych se. Jenomže já nevěřím, ne v Boha, ale nevěřím, že bych modlitbou mohl změnit osud, který je mi patrně předurčen. Nevěřím, že bych cokoli změnil tím, že začnu slibovat, co všechno učiním a v čem všem se polepším, zůstanu-li naživu. Ostatně, mám špatné svědomí? Nezdá se mi. Nevím, že bych někomu vědomě ublížil. Ukradl jsem něco? Ano, mnohokrát švestky, když jsem byl kluk. V Liticích nad Orlicí, kde jsme byli na letním bytě. A pstruhy! Jéje, těch jsem se nakradl! Jednou přijel znenadání tatínek a maminka spráskla ruce: Proboha, Frantíku, co ti dám k večeři, já nic nemám. – A za pár minut jsem se objevil se dvěma pstruhy, které jsem chytil v řece pod kamenem do holé ruky. Však nadlesní Knap věděl, že mu chodím na ryby, a jednou na mě řval přes řeku: „Počkej, ty pacholku pražská, až tě dopadnu!“ A to mně bylo teprve sedm let.

Zase vybuchl jeden granát v bezprostřední blízkosti. Asi mě přece jen zabijí. Škoda. Myslel jsem, že něco v životě dokážu. Že něco napíšu. Kvapil četl moje Velikonoce a líbily se mu. Řekl, že je na nich vidět vliv Strindberga, a já se styděl přiznat, že jsem dosud nic od Strindberga nečetl. Honem jsem běžel do univerzitní knihovny a vypůjčil jsem si všechno, co tam měli. Mělo to jeden nepříjemný následek: uznal jsem, že je Strindberg lepší dramatik než já, a deprimovalo mě to. Ale Arnošt Procházka mi otiskl v Moderní revui báseň Iason, v Hudební revui vyšla na pokračování moje studie o režii Wagnerových hudebních dramat, kde jsem propagoval myšlenky Antoinovy a E. G. Graigovy.

Pak do toho přišla světová válka a teď tu ležím na východ od Zajačovky a čekám, až mě zabijí. Vlastně je divné, že se nebojím. Jako by ani nešlo o mě. Copak ted dělají doma? Sedm hodin ráno. Pro pána boha, teprve dvě hodiny od okamžiku, kdy to začalo, a mně se to zdá být věčnost. Jak dlouho to může trvat? Přece nebudou pořád střílet? Ostatně, na koho střílejí? Vždyť těmihle bažinami Rusové neprojdou. A co potom, až přestanou, až ztichne palba?

Rázem jsem byl zaujat myšlenkou, co udělám, nezabije-li mě granát. Bylo to tak zajímavé, že to odvedlo moji pozornost od blbého střílení a úvah o vlastním pohřbu. Co udělám, zůstanu-li naživu? Jsem na ruské straně, k ruským zákopům to může být nejvýš pět set metrů. Od rakouských zákopů jsem odříznut Stochodem, lávka u mostu je stržena, nehledě na to, že tam teď jsou Rusové. Mohl bych v noci přeplavat a proplížit se. Ale nebudou na mě střílet moji vlastní lidé? Mohu na ně ovšem volat. Jak? Česky? Ne, to rozhodně ne, budou-li tam Němci, mohli by mě pokládat za Rusa. Tedy německy. Naopak, proplížím-li se k ruským zákopům, budu volat česky. Slyšel jsem ovšem, že naproti nám jsou Čerkesové a ti neberou do zajetí. Střílejí. Riziko je stejné na obou stranách. Jde o to rozhodnout se, chci-li do Ruska, nebo domů. Do Ruska nechci, protože Louisa je přece tady.

Jak dlouho spolu chodíme? Známe se teprve něco přes rok. Ale seznámili jsme se někdy v dubnu a v květnu jela domů, do Lidkovic, což je někde mezi Sedlčany a Milevskem. A to jsme ještě nechodili sami, ale ve třech, vždy s její kamarádkou z penzionátu Jarmilou Zrzavou. Sedávali jsme u Jarmilina bratra, Jeníka Zrzavého, který je malíř a má ateliér na Novém Světě pod Loretou. Má tam prapodivné obrazy milenců, kteří mají propletené ruce, takže se vždy dohadujeme, čí je která, a pak Poslední večeři Páně, která vypadá jako třináct vajíček posazených na stůl. Ale Jeník je moc fajn, vaří nám něco, čemu říká čaj, a hraje-li Herben na kytaru, zpívá, nebo spíš šeptá – Pásal Jano tri voly u hája – všech sedmasedmdesát slok. Ano, bylo to hezké, ale pak Louisa odjela domů, k Jeníkovi jsem chodil sám a jen jsme si psali. Napřed občas, pak dvakrát týdně, ale pak denně, ba i dvakrát za den, napřed čtyři strany, pak osm... A Louisa přijela na skok do Prahy, byla u tety, která se na ni zlobila, že se courá a chodí pozdě domů.

Jenže to všechno trvalo jen pár dní a pak jsme si zase jen psali, 15. listopadu jsem rukoval a od té doby jsme se neviděli. Mohl bych spočítat, kolik dní trvá naše láska. Ale to je lhostejné, i když mezi námi nedošlo k ničemu víc, než k několika nevinným polibkům, nedovedu si už svůj život představit jinak než s ní. Přeběhnu-li k Rusům a dostanu-li se do zajetí, nikdo se to nedozví, rakouská armáda nás odepsala, a objevím se tedy buď na listině pohřešovaných, nebo padlých. Dovedu si představit zoufalství rodičů i Louisy. Ale Louisa je mladá. Válka může trvat mnoho a mnoho let. Kdo ví, co bude v zajetí? Dostanu-li se vůbec kdy domů? A potom, když se vrátím, budu mít před sebou léta studií. Zatím jsem odposlouchal jenom dva semestry práv, čili čekají mě ještě tři roky, než budu vůbec s to pomýšlet na nějaké zaměstnání. Teď sice také nemohu studovat, ale nepochybuji, že pro vojáky budou časem nějaké úlevy. Hlavně však budu zde, můžeme si psát, zatímco nebude-li o mně vědět, může-li předpokládat, že jsem mrtev...? Jediná dcera...

Vrátím se. Ovšem, půjde-li to.

Zatím bubnová palba ustala, sem tam ještě přeletěl nějaký granát, ale já byl v bezpečí. O mně nikdo nevěděl, a nikdo na mě proto nestřílel. Začal jsem se rozhlížet. Vidím poměrně dobře na naši stranu, protože půda se přece jen k Stochodu trochu svažuje. Nerozeznávám ovšem nic, ale to ani nečekám. Napadá mi, že tady nedaleko musí být přece ještě někdo z mých hochů. (Je to směšné, že jim říkám hoši, ačkoli jsou všichni starší, někteří by mohli být dokonce mými otci. Ale je to patrně tím, že jsem jejich velitel.) Pátrám mezi vrbami, dívám se na železniční násep asi sto metrů vzdálený, ale nikde nevidím známky života. Až po chvíli se mi zdá, že se nedaleko ode mě hýbají větve vrbového keře. Skrčím se, abych se kryl, může to být přece nějaký Čerkes, který se plazí k Stochodu, ale za chvíli už vidím rakouskou čepici. Pak rozeznám i obličej. Je to jeden z mých. Nevím, jak se jmenuje – dostal jsem je teprve včera večer, do té doby sice byli se mnou u téže čety, ale i k četě jsem přišel teprve před několika dny. Pamatuji si však jeho tvář. Nemýlím-li se, je to Němec odněkud ze severních Čech. Čekám, až mě spatří. Leze pomalu, opatrně se rozhlíží, je stejně beze zbraně jako já, ale má batoh.

Ulekl se, když mě spatřil, a rychle schoval hlavu do křoví. Ale patrně mě i on poznal, protože za okamžik vykoukl a kývl na mě. Odpověděl jsem mu stejně a pro jistotu, aby mu nenapadlo něco na mě volat, položil jsem prst na ústa. Pochopil. Kývl souhlasně a pokračoval ve svém plížení ke mně. I já se vydal k němu. Za chvíli jsme byli pohromadě. Naklonil jsem se k jeho uchu a zašeptal jsem německy, aby nemluvil, protože nevím, jak daleko jsou Rusové. Souhlasil. Prohlédl si mě – byl jsem od hlavy k patě pokryt černým bahnem – a pak stáhl batoh, vytáhl chleba a podal mi ho. Poděkoval jsem mu stiskem ruky a ukrojil jsem si pořádný krajíc. Dosud jsem nejedl. Ale hlad jsem pocítil až teď, když jsem se zakousl. Podal mi ještě konzervu s tukem. Fasovali jsme něco, co snad mělo být sádlo, ale také to mohl být lůj. Bylo to v malých plechovkách, takže se tím dalo na Dušičky svítit na hrobech. Ale byl-li hlad, dalo se to i jíst.

Zajímavé je, že mně ten voják vyká. Připadá mi to směšné, je mnohem starší, krmí mě, oba jsme v situaci přinejmenším pitomé, kdybych chtěl dramatizovat, řekl bych, že na pokraji smrti... Ale já jsem Her Gefreiter. Mám jednu frčku na límci a důstojnické pásky na rukávě. Já mu přirozeně tykám. A když mu pošeptám, aby mi také tykal, odpoví mi poslušně: „Podle rozkazu, pane svobodníku.“

Ležíme vedle sebe, slunce už stojí vysoko a opaluje nás. Šeptáme si. Jen slůvka nebo krátké věty. Hlavně napjatě posloucháme. Ale kromě občasného, teď už velmi řídkého zabzučení granátu, který vybuchne kdesi daleko za frontou, neslyšíme nic. Žerou nás mouchy, ale nezbývá než trpět. Nemůžeme se ohánět a upozornit na sebe. Pak mi napadá, že bychom se mohli pomalu plazit k Stochodu. Protože chceme-li zpět k našim, bude dobře, vyhlédneme-li si včas místo, kde přeplaveme nebo přebrodíme, až se setmí. Souhlasí a počínáme se plížit.

Dívá-li se někdo z rakouské strany, musí nás vidět, protože pobřeží řeky je písčité a my se kryjeme pouze proti Rusům. Spoléháme se, že naši střílet nebudou, máme přece stejné uniformy, hlavně čepice, i když má je vlastně jen černý zablácený hadr.

Že jsem usuzoval dobře, poznali jsme pozdě odpoledne. Slunce se už pomalu začalo schovávat za les, když se naprosto nečekaně objevila loďka, patrně ukrytá dosud někde v rákosí. Stál na ní rakouský feldvébl a odrážel se bidlem. Jel přímo tam, kde jsme, pár kroků od břehu, leželi, a volal na nás. Ještě nedorazil ke břehu – ani to vlastně nebyl břeh –, a už jsme vyrazili ze svého úkrytu ve vrbičkách a po kolena ve vodě se hnali k loďce. K našemu největšímu překvapení se k ní hnal ještě třetí, také jeden z mých lidí, dosud schovaný ve vrbách. Sotva jsme skočili do loďky, už odrazila a vracela se zpět. Kupodivu po nás z ruské strany nikdo nestřílel, ačkoli nás museli vidět. Ale měl jsem strach. Poprvé za celý den jsem dostal strach, protože jsem si uvědomil, jak blízko je východní předmostí, jak dobrým cílem jsme v člunu uprostřed řeky a jak bezmocní proti každé střele. Stačila by přece salva z kulometu a smetla by nás všechny. Kdyby alespoň naši stříleli, aby se Rusové báli vystrčit hlavu. Ale ne, zdá se, že nás obě strany pozorují. Bál jsem se až do okamžiku, kdy jsem vyskočil z loďky a několika kroky přeběhl do zákopu.

A teprve teď se vyrovnávám se skutečností, na kterou jsem dosud ani nepomyslel: že je to vlastně zázrak, že ještě žiji, že můj osud visel, jak se říká, na vlásku, že je to neuvěřitelná náhoda, že mě někdo z naší strany viděl (dozvěděl jsem se později, že to byl velitel praporu, hejtman Thiel, který nás objevil dalekohledem z pozorovacího stanoviště artilerie), že byla kdesi loďka, patrně patřila k příslušenství mostu, že ji nerozbila, ba ani neporouchala bubnová palba a že se nalezl odvážný člověk, který riskoval život a vypravil se pro nás.

Volají mě k úsekovému veliteli, nějakému nadporučíkovi. Podal jsem mu zprávu o všem, co jsem viděl a věděl, a patrně se mu to zdálo tak zajímavé, že mi dal rozkaz vydat se hned po menáži, což bylo asi za hodinu, dozadu na velitelství a hlásit, jak to vypadá na druhé straně. A tohle mně dnes už podruhé zachránilo život, protože právě teď byl náš pluk nasazen k protiútoku, aby dobyl ztracené předmostí. Je to jakési vojenské pravidlo, že se ta jednotka, která neuhájí svěřenou pozici, musí pokusit o její znovudobytí. A tak zatímco já seděl na úsekovém velitelství, hnali se moji kamarádi na Rusy dobyté předmostí, brodili se přes Stochod, padali v ohni kulometů a ruských děl..., docela zbytečně a ovšemže úplně marně. Vrátila se sotva třetina. Pak, když boj utichl, vydal jsem se v měsíční noci spojovacími zákopy nazpět na velitelství divize.

Teď teprve poznávám pravou tvář války. Spojovací zákop, kterým postupovaly posily z rezerv na frontu, byl ostřelovám ruskou bubnovou palbou. Je rozmetán a téměř neschůdný. Překračuji mrtvé a těžce raněné vojáky s utrženou hlavou, která visí na kusu kůže, hromady těl v kalužích krve, na které svítí měsíc – příšerné obrazy, proti nimž jsou Goyovy Hrůzy války nevinnou podívanou. Trvá mi hodinu, než se dostanu na velitelství, než jsem předveden k hejtmanu Thielovi a nějakému plukovníkovi. Znovu jim hlásím, co jsem viděl. Divím se, má-li to vůbec nějakou cenu, protože to, co jsem viděl já, viděli oni přece dalekohledem mnohem lépe. A že se Rusové usadili na východním předmostí, o tom je poučil nezdařený krvavý protiútok. Ale byl jsem velitelem předsunuté polní stráže a vrátil jsem se se dvěma vojíny – z dvaceti!

Vyspal jsem se v polním lazaretu, který se teprve začínal plnit raněnými, dostal jsem znovu teplé jídlo a ráno jsem se vrátil do přední linie. Spojovací zákop byl zatím jakž takž spraven, hromady mrtvol odklizeny. U svého praporu jsem se setkal se známými. Nebylo jich mnoho. Jednak jsem u praporu krátce – přišel jsem k němu těsně před odjezdem do pole, sotva jsem se vrátil z důstojnické školy –, jednak z těch, které jsem znal, jich mnoho, příliš mnoho zůstalo na bojišti. Nejvíce mi bylo líto Druma, také jednoročáka, který byl se mnou na předmostí a nevrátil se. Seznámili jsme se už v Litoměřicích, byl starší a studoval filozofii, byl jsem s ním u jeho rodičů v půvabné vesničce kruhového tvaru, v Bříze nad Ohří. Zašli jsme si tam jednou v neděli a cestou jsme zjistili, že máme velmi mnoho shodných názorů. Měl jsem pro filozofii vždy pochopení, už na gymnáziu jsem chodil na populární přednášky Foustkovy a na právnické fakultě jsem jen tak z pilnosti filozofii kolokvoval – s úspěchem, takže mě Foustka přemlouval, abych nechal práv a přešel vůbec na filozofickou fakultu. Nevěděl, že stejně chodím i na medicínu, poslouchám Jánošíka, Waignera, Vejdovského, Strouhala, dokonce normálně pitvám v anatomii. Jednou mě při tom zastihl sám Jánošík při obvyklé obchůzce pitevnou. Zastavil se a díval se, jak se hrabu skalpelem v nějakých svalech, najednou ukázal prstem na něco kulatého a zeptal se mě, co to je. Božka Feierabend, kolega už z gymnázia, viděl moje rozpaky a zašeptal mi „glandula“. Bohužel jsem mu špatně rozuměl a Jánošíkovi jsem hbitě odpověděl, že je to Andula. Na fakultě mi od té doby říkali „ten s Andulou“.

Můj bože, jak je to dávno! A přece od té doby uplynulo sotva půldruhého roku. Copak dělá Otokar Fischer? Chodil jsem k němu do Kaulichova domu na německé romantiky – četli jsme Heineho Atta Troll a Deutschland – a na moderní německé drama. Poslouchalo nás málo, pět, šest, a jednou jsme byli jen dva, slečna Pihertová a já. Fischer prohlásil, že „tres faciunt collegium“[3] a pozval nás do svého kabinetu, kde se především informoval, kdo jsme. Znal mě z redakčního sedadla v Národním divadle a domníval se, že jsem divadelním referentem. Jenomže můj otec je redaktorem Národní politiky a redakční sedadlo, druhé křeslo vpravo na prvním balkonu, je věčně prázdné s výjimkou premiér. Byl jsem tam denně, stálo mě to šesták biletářce paní Volfové, která mi za to ještě schovala šaty a já poznal za několik let celý repertoár Národního i Vinohradského divadla. Řekl jsem to Fischerovi a přiznal jsem se ještě k něčemu: že totiž nejsem posluchačem filozofické fakulty, že chodím na jeho přednášky načerno. Neměl mi to za zlé, ba naopak, spřátelili jsme se. Nedávno jsem mu poslal pozdrav z fronty, stejně jako paní Hübnerové, choti redakčního kolegy mého otce. Vzpomněl jsem si na její úžasný výkon v Johnu Gabrielu Borkmannovi s Vojanem a napsal jsem jí to. Otec mi pak napsal, že ji to nesmírně dojalo, že vojáci na frontě „tváří v tvář smrti“ si vzpomínají na její činnost. Když jsem jí psal, nevěděl jsem ovšem o frontě více, než jsem si přečetl v novinách. A tváří v tvář smrti jsem byl patrně stejně jako ona. Rozhodně jsem si neuvědomoval, že by fronta byla nebezpečnější než procházka po Příkopech. Byla ovšem daleko méně pohodlná a špinavější.

Uvědomuji si, že jsem se už asi týden, ne-li déle, vůbec nemyl a nečistil si zuby. Že nosím už čtrnáct dní totéž spodní prádlo, je samozřejmé. Tváří v tvář smrti! K smíchu. Tváří v tvář špíně, to je to pravé. A nezní to tak hrdinsky.

* * *

Tož tedy na frontu mě už nikdy nedostanou. A když si to umíním, tak to také platí. Stačí, co jsem prožil a co jsem viděl za čtyřiadvacet hodin, abych měl války do smrti dost. Nevinní zdraví lidé, kteří by mohli dát svýma rukama a svými mozky lidem blahobyt, jsou hnáni hloupými, polovzdělanými důstojníky, ovládanými ještě hloupějšími, ještě méně vzdělanými skupinami vůdců, buď aristokratů, nebo politiků, kteří sledují svoje osobní zájmy; nevinní, zdraví lidé jsou hnáni na smrt zbytečně a hazardně. A aby to nevěděli, oblbují je placení propagandisté v novinách, ve školách, na schůzích i v kostelech nabubřelými frázemi.

Třiadvacetiletý důstojník c. k. rakouské armády Jiří Hejda (1918)

Tož to tedy ne, na tohle nenaletím. Ani mě nenapadne nasazovat krk pro zájmy, které nejsou ani moje, ani českého národa, ba dokonce jsou s nimi v naprostém rozporu. Nejsem sice tak naivní, abych se domníval, jako tak mnozí u nás, že v Rusku je naše spása, že nám car přinese samostatnost, bude-li nějaký velkokníže korunován za českého krále, ale rozhodně to nebude Rakousko, které nám dá po válce něco více, než kolik si sami urveme. Na frontu mě nikdo nedostane.

Zatím tu ovšem trčím, chodím v noci kopat zákopy a opevnění při Stochodu, ve dne spím skrčen v díře, kam se vejdeme jen dva, píšu dopisy Louise a čtu znovu a znovu její a přemýšlím, jak bych se odsud dostal. Střídáme se na strážích, malé skupinky chodí na noc do předsunutých pozic mezi ostnatými dráty – už ne za Stochod, jako jsme byli my, ale na této straně, skoro kilometr od řeky. Jen předmostí je obsazeno na obou stranách, tam jsou Rusové sotva padesát metrů od našich. Ale je klid, nestřílí se, jen někdy houkne občasná dělová rána a někde vyletí do vzduchu fontána prachu a bláta.

Včera k ránu, před rozedněním, nás vyplašily detonace ručních granátů přímo nad našimi hlavami. Rusové jsou tu! Ale nebyli to Rusové – sice začali hned poté střílet, protože se patrně vylekali. Jeden náš voják doplatil životem na neopatrnost. Měl za pasem, jak je předepsáno, několik ručních granátů a když procházel ostnatými dráty, jeden z ostnů vytrhl zajišťovací provaz a granát vybuchl. Přiměl k výbuchu i ostatní a chudáka vojáka pak sbírali po kouscích z drátů. Mimo něj byli raněni ještě tři další, kteří šli s ním.

Tohle není nic pro mě. Být velitelem té skupiny, a nic není snazšího, mohl jsem dnes už také viset někde v drátech. Ne, tady nezůstanu. Ale jak odsud? Vojáci se sami postřelují. Do nohy a skrz bochník chleba. To je ovšem hloupé. Roztříštit si kost a zmrzačit se nechci, střelit se do svalu znamená jen několik neděl špitálu v etapě a pak znovu fronta. A ještě nebezpečí, že to poznají, což znamená degradaci a trestné komando – téměř jistou smrt. Na tohle tedy nenaletím.

Zkusím to jinak. V noci při kopání zákopů jsem si sundal skřipec, zastrčil jsem ho, zabalený do onuce, za košili a hlásil jsem důstojníkovi, že mi upadl do bahna a že bez něj nevidím. Zprostil mě služby a ráno jsem se hlásil na marodku. Lékař pokrčil rameny. Brýle nebo skla do nich, to zde nemají. A nemohu-li být bez nich, nezbývá než transport do Kovelu. V duchu jsem zajásal. To je daleko, daleko za frontou. Protože jsem byl uznán za maroda, převedli mě okamžitě do polního lazaretu a tam mě sestry uložily na lůžko. Nepomohlo upozorňování, že mi nic není, že potřebuji jenom nové brýle. Pro nemocniční personál jsem marod a zacházejí tedy se mnou jako s marodem. Měří mi teplotu, dostávám nemocniční stravu, mohu se konečně umýt a večer jsem transponován k nemocničnímu vlaku. I tady mě položili na lůžko – na frontě už je delší dobu klid, takže není raněných – a ráno jsem v Kovelu.

Trvalo to dva dny, než se vyřídily všechny formality a přišel jsem na řadu. Oční lékař mne prohlédl, dal mi nové brýle – takové starodávné – a propustili mě. Druhého dne mě zařadili do transportu vyléčených, který půjde ještě večer zpět na frontu. Že by můj útěk z fronty trval jenom čtyři dny? I když se už nebojuje, fronta je rozmoklá, špinavá, plná vší... Seděl jsem bezútěšně ve světnici asi s padesáti vojáky určenými k transportu a přemýšlel, co teď. Poslední pokus: hlásím se k veliteli, že mám hrozné bolesti hlavy, aby mi dovolil dojít si pro nějaké prášky. Souhlasil. Pár kroků odsud je německá nemocnice, říšští Němci bojují spolu s rakouskými pluky, u Zajačovky leželi vedle nás Bavoráci. Přijal mě mladý vojenský lékař. Řekl jsem mu, že mě nesnesitelně bolí hlava, že jsem byl v rakouské nemocnici a tam mi dali brýle. Prohlédl mě a začal opatrně mačkat nad očima, na lícní kosti, pod dásní... Kdykoli zmáčkl, vykřikl jsem. Nic mě sice nebolelo, ale řekl jsem si, že mačká-li, má to patrně bolet. Měl jsem úspěch.

„Ti doktoři, co vám dali brýle, byli vrtáci. Máte supraorbitální neuralgii – trigeminus.“

Prohlásil to naprosto kategoricky a já jsem mu ochotně přisvědčil, že na to trpím. Zatím jsem nevěděl nic více, jen ze svého působení na medicíně jsem měl jakési matné vzpomínky na trojklaný nerv. Uložili mě do postele v tiché místnosti, kde jsem byl sám, zavázali mi hlavu a dali mi nějaké prášky, patrně brom. Usnul jsem s blahým vědomím, že transport na frontu jede beze mě. Pečovali tady o mě asi týden a když jsem si stále stěžoval, že mě to bolí, převezli mě do vlaku a transponovali do Lublinu, do ústavu pro duševně choré.

A teď tu ležím ve velkém, světlém sále s mnoha okny, kde je asi dvacet lůžek; mými sousedy jsou vesměs důstojníci a několik jednoročáků – samí duševně choří. Nikdo z nich se ani na okamžik nesnaží předstírat, že nesimuluje. Naopak. Vychloubají se, vykládají si své zkušenosti, vyměňují názory, zkoušejí různé metody. Němci, Češi, Poláci. Ošetřovatelky jsou Polky, roztomilé, veselé, lékaři také nejsou zlí. Přesto jsem nedůvěřivý a trvám na svých bolestech. Většinou spím, protože dostávám brom, kolegové chodí kolem po špičkách a zřejmě mají radost, že je mezi nimi jeden opravdu nemocný. V noci je zpravidla obrovská legrace. Je tu polský nadporučík, v civilu komik, který za úplné tmy předvádí celé výstupy. Parádním číslem je rozhovor dvou milenců, při kterém mluví mužským barytonem a ženským sopránem, imituje všemožné zvuky, smích, vzdech, šepot, poplácávání... Mluví polsky, ale rozumíme všichni.

Lékař rozhodl, že dostanu elektrické masáže. Mám v chorobopise od říšskoněmeckého lékaře, a to je tady zřejmě autorita, neuralgii supraorbitalis a nevědí, co s tím. Ale nějak se léčit musím. Sestra si pro mě přijde a vede mě do místnosti, kde je elektrizační přístroj. Znám ho moc dobře, k Flekům s ním chodívá jeden a nabízí: „Karlovy Vary, Luhačovice, Mariánské Lázně,“ lidé se dávají elektrizovat, kroutí jim to ruce, a druzí se smějí. Na gymnáziu jsme si dávali elektrické šoky jednodušeji. Celá třída se vzala za ruce a jeden se dotkl kružítkem vypínače vedle tabule. To byla docela slušná rána. Uvidím. Nechci-li zpět na frontu, musím něco vytrpět.

„Tak se pěkně svlékněte a lehněte si tady na lehátko na znak,“ poručí mi usměvavá sestra.

Jsem tím zmaten. Nejsem zvyklý svlékat se před dámami. Nechám si tedy spodky, ale sestra trvá na tom, že všechno musí dolů.

„Ale já mám bolesti pouze v hlavě,“ bojuji za svoji počestnost. „To nevadí, mám nařízeno vás elektrizovat celého,“ rozhoduje ošetřovatelka, a tak si tedy lehám na záda a cudně se přikrývám rukou jako Giorgionova Venuše. „Ruce podle těla!“, přikazuje mi přísně, ale zdá se, že má ze mě legraci, patrně o tom bude vyprávět, jaký jsem jelimánek. A tak začíná elektrizovat. Bál jsem se, že to budou šoky, ale je to naopak jen docela příjemné, trochu vzrušující šimrání. Jezdí mi po rukou, nohou, prsou i po břiše a usmívá se, když pozoruje, že moje tělo není k téhle nezvyklé elektrické masáži lhostejné. Naopak, protože vidí moje rozpaky, zesiluje proud a je zřejmě spokojena s vyvolaným účinkem. Dokonce konstatuje:

„Myslím, že vám ta masáž dělá dobře.“

Zeptal jsem se jí, zda by se mnou nešla do kavárny, až budu smět ven. Pochopitelně. Viděla přece, co mohu nabídnout.

Teprve po delší době mě pustili do města. To už jsem věděl, že Lublin není etapa, nýbrž zázemí, což znamená, že až mě propustí z nemocnice, nepůjdu na frontu, nýbrž ke kádru do Litoměřic. Mám znamenitou náladu, protože jsem vyhrál první kolo. Po Lublinu jsem chodil okouzlený, bzučel jsem si Honzův motiv z Pohádky o Honzovi; díval jsem se na starobylé město, namaloval si několik motivů, koupil pár knížek – většinou reclamky – připadal jsem si jako v jiném světě.

A byl už opravdový podzim, když jsem odjížděl, nikoli s transportem, nýbrž sám, normálním rychlíkem, do Litoměřic. Ne však přímo, nýbrž oklikou přes Prahu. V šest hodin ráno jsem zazvonil u našeho bytu ve Šmilovského ulici. Čekal jsem dost dlouho – u nás se obvykle vstává až před sedmou –, než jsem uslyšel kroky a otevřelo se kukátko.

,Ježíš Marjá, Jirka se vrátil!“ vykřikla maminka.

A pak jsem se vykoupal, zavšivené prádlo hodili do necek a já si vzal, po dlouhé, velmi dlouhé době, na sebe civil. Ještě téhož dne dopoledne jsem šel do Univerzitní knihovny a prostudoval jsem si vše, co jsem mohl nalézt v příruční knihovně o nervu trigeminu a speciálně o jeho supraorbitální části. Byl bych z toho mohl složit státní zkoušku s vyznamenáním a rozhodně ho teď znám tak dobře jako kterýkoliv nervový specialista, kterému bych mohl přijít do ruky. Vím, že se prakticky dá těžko léčit, operace nepřichází v úvahu, bolesti jsou objektivně nezjistitelné. Pročetl jsem si vše o patelárním reflexu, věděl jsem, co je to pathogenní Romberg... Zkrátka, německý lékař v Kovelu mi vymyslel znamenitou chorobu, která mě musí zachránit před frontou.

Když jsem se hlásil v Litoměřicích, zjistil jsem, že jsem se zatím stal četařem, a že jsem obdržel dokonce malou stříbrnou medaili „Za statečnost před nepřítelem“. Patrně proto, že jsem byl jedním z několika, kteří se vrátili ze stochodského předmostí. A k velké radosti jsem se tu sešel i s Drumem, o kterém jsem se domníval, že padl. Vrátil se po několika dnech úplně vyhladovělý, přeplaval v noci Stochod a hned ho převezli do špitálu. Tak to tedy z dvaceti přežili čtyři.

Dostal jsem tři neděle dovolenou, ale sotva jsem se z ní vrátil do Litoměřic, hned jsem se hlásil u lékaře a dostal se do nemocnice v Terezíně. Tady je Viktor Stein, Louisin bratranec, neomezeným pánem. Je hotový medik, nedělá doktorát jen proto, aby nemusel na frontu. Znamenitý lékař, a protože jeho otec má najatý velkostatek v Račiněvsi, kupuje si husami, vepřovým, zajíci, koroptvemi a vším jiným, co velkostatek může dát, všechny své představené. Ten také okamžitě rozhodl, že se budu léčit u něj, a tak jsem strávil mnoho a mnoho týdnů buď v Terezíně, nebo – ještě daleko více – načerno v Praze.

Znovu chodíme s Louisou k Jeníkovi Zrzavému, teď už bydlí jinde, má byteček ve Šporkově ulici č. 10, vysoko v posledním patře. Jde se k němu z pavlače a má z obou pokojíků úžasný rozhled na Malou Stranu. Maluji si ho, maluji si i Jeníkův nábytek, krásný kout s mariánskou soškou a s šátkem. Jeníkovi se ale daří špatně. Napsal Louise 22. října dopis, ve kterém si velmi stěžuje: „...mám tak malou gáži a na malování není ani pomyšlení, nemám čas (musím stále uklízet, a teď v zimě je hned tma). Ostatně nikdo teď obrazy nekupuje, už jsem od března neprodal ani jeden. Tak vám píšu, chcete-li ten pastel, jak jsme o tom posledně mluvili. Dejte mi ještě 20.- K a je Váš, věřte mi na mou čest, že to je poloviční cena, prodával jsem takové hlavičky až za 50.- K. Nikdo teď nekupuje a já potřebuji peníze víc než sůl. Mně i desítka dnes je dobrá – potřebuji na uhlí – čert vem obrázek, i kdyby byl sebe hezčí, topit a vařit musím.

Jistě mě navštívíte, až sem za 3 neděle zase přijedete, ale oznamte mi to včas, abych byl doma. Já už holt nejsem tak svobodný, jako jsem byl, ani můj čas mi už nenáleží (a mám ho s tou kanceláří o 2/3 méně, musím ho ukrajovat po málu jako chleba), to víte, ženatý člověk, když už jsem tak do toho vlezl a nejde to ven, nemůžu ten „érink“ sundat. Bývalo mi smutno a myslel jsem si tajně, kdybych měl dívku po svém vkusu – čert mě slyšel, vzal za slovo – a teď to tu je! Tak teď do krámu: Mohu reflektovat na nějaké množství bramborů?“

Louisa mu je poslala i s balíkem jiných věcí hned, protože už 30. října jí děkuje: „Včera, v neděli odpoledne, dostal jsem Váš dopis a zásilku – za obé Vám mnohokrát děkuji. Ten chleba, to je zázrak – bílý a dobrý jako hostie – skoro mi je líto ho jíst. Byla u mě zrovna včera moje paní, a tak jsme uvařili kafe a ten chleba k tomu a musel jsem jí kus dát s sebou. K večeru přišel Hejda – my zrovna věšeli záclony v malém pokojíčku a všechno bylo tak rozházené... Chtěl jsem ho pozvat dál, ale moje paní nechtěla, že by ji to žinýrovalo, tak bohužel zase odešel. Kdyby to byl napřed oznámil, byl bych to už nějak zařídil, moc mě to mrzelo, byl bych ho rád viděl, zvláště že Hejda dnes odjíždí zase ke kádru a snad zas do pole!

Ten pastel nebudu posílat, ani to nejde, na poště by ho zničili a i když Vy sama si ho povezete, musíte být opatrná, abyste s ním neťukla, aby se nesprášil.“

21. listopadu děkuje v dlouhém, osmistránkovém dopise za zásilku brambor a stěžuje si trpce na svůj osud: „Odpusťte mi, měl jsem Vám aspoň lístkem hned poděkovat, když brambory došly. Na dopis jsem neměl sílu – nálada by byla, ale mně se všecko zdá teď tak zbytečné a bezúčelné, nejraději bych si lehl a spal a snil o něčem hezkém – jen přetrvat už tento zlý čas! Jen málokdy se z té své otupělosti probouzím. Je to strašné, není možno z tohoto stavu vybřednouti. Není mi možno takřka žít a strašné je, že je to jen a jen pro peníze, pro tak nehezkou věc, ponižující – nenávidím peníze a přece stále vidím, že bez nich nejde žít, bez nich nejde nic. Je mi hanba a hnusno být na světě. Vy řeknete: odvahu! Vám je hej – jste u rodičů, kteří Vás hýčkají a milujete a jste milována – pak věřím, že máte kuráž do života. Jste milována, a velmi milována, a to se i odloučení lehce snáší, když touha Vás spojuje. Já nemám ani to, opravdu, myslím, že velká láska, být milován jako já miluji, že by mi nahradila vše. Tu lásku Vaši Vám závidím, opravdu závidím.“

Louisa se o Jeníka opravdu starala. Už 3. prosince jí děkuje za překvapující zásilku chleba, lihu a petroleje: „Ten petrolej, to byl od Vás božský nápad, já ho nemohu nikde sehnat. Kdy přijedete do Prahy? Napište mi. Letos nebudeme mít žádnou ,mikulášskou zábavu‘ – když Hejda není zde. Jak to všechno je smutné. A jak to bylo hezké před 1 – 2 roky. Jak tehdy u mě bylo veselo. Kdož ví, jaké budou vánoce. Nejsem nějak zadobře s otcem, poslal mi posledně na měsíc jen 15 K (95 + 15 = 110 K na měsíc!) a já už to nemohu vydržet, když je to tak pořád a pořád a napsal jsem domů, co si myslím, patrně to moc ťalo do živého a nebudu dostávat nic. Morálně mi bude lehčeji. Možná, že nepojedu domů, ztrátu takové rodiny není třeba litovati.“

Louisa posílá aprovizaci nejen Jeníkovi, ale také na jiné adresy, především Herbenovým, Macharovým, paní Masarykové a pan Schwarz koresponduje s Jiráskem, měl velkou korespondenci s Vrchlickým, v Lidkovicích se střídají známí lidé, jen já tam dosud nebyl.

Je tu řada všelijakých potíží. Především vůbec nic nejsem. Student v druhém roce práv a po pravdě mi třetí semestr odtestoval pedel pan Čáp, protože v době, kdy začaly přednášky, jsem už byl na vojně. Takže jsem vlastně na samém začátku právnického studia a postavení, na které bych se mohl jednou ženit, budu mít nejdříve tak za čtyři roky. Ale za čtyři roky po skončení války! A zatím to na nějaký konec nevypadá. Tak to je potíž číslo jedna. Ale není sama, je tu ještě číslo dvě: Louisa je Židovka a třebaže má k židovskému Pánu Bohu asi stejně daleko jako já ke katolickému, v jejich rodině dosud žádný smíšený sňatek nebyl, a tak nevíme – neví to ani Louisa, a tím méně já –, jak se budou její rodiče tvářit, až jim řekne, že má vážnou známost s křesťanem. Že si už dva roky píšeme, to nic neznamená, Louisa má čtyři bratry a všichni jsou na vojně, tři dokonce na frontě, vojákům se píše, posílají se jim cigarety, to nikdo nekontroluje. A do třetice: o Louisu se uchází nějaký pan Herrmann, majitel velkostatku Jetřichovice, a třebaže je nejméně o patnáct let starší, rodiče by proti tomu nebyli, znají ho, statek má v pořádku a je to Žid.

Všechno mluví proti nám a jsme si toho dobře vědomi. Ale do Lidkovic přece pojedu. Vymyslela to sama Louisa při poslední návštěvě v Praze: „Je doma můj bratr Pepča, řeknu mu a on tě pozve jako svého kamaráda. Tatík má rád návštěvy, uvítá tě a budeš pár dní u nás.“

Je to ovšem značně komplikované. V civilu jezdit nemohu, protože mladé civilisty ve vlaku kontrolují, proč nejsou na vojně, a k jízdě v uniformě mi chybí nějaký papír. Pomohl Viktor Stein a dal mi kulaté razítko (jedině kulaté má cenu) na nějaký dokument, který mě pověřoval přivézt něco z nemocnice v Sedlci. Sice tam žádná nemocnice není, ale maďarští a němečtí vojáci, kteří provádějí kontroly na nádražích a ve vlacích, to stejně nevědí. Namnoze jsou i negramotní, takže je možné jeti i na účet od krejčího, který má v záhlaví c. k. dvorní dodavatel s dvouhlavým orlíčkem. Ale ovšem rozhodující je kulaté razítko. I to se dá však poměrně snadno vyrobit otištěním starého zlatníku. Já měl však opravdové kulaté razítko, ulil jsem se z nemocnice v Terezíně a jel jsem do Sedlce, kde mě čekala Louisa se svým bratrem v saních, do kterých byli zapražení dva bělouši s nějakými fedrpuši a s rolničkami. V životě jsem nejel v saních, jsem přece pražské dítě, a připadalo mi to úplně pohádkové, i to, že jsme nakonec vjeli do velkého dvora a zastavili před skutečným zámkem, nad jehož vchodem byl na podjezdu pro kočáry vytesán mohutný znak.

Uvítali mě roztomilí lidé, dostal jsem v prvním patře, do kterého se šlo po širokých schodech, krásný pokoj, v jehož koutě stála kulatá bílá empírová kamna, vyzařující příjemné teplo. Jsem tedy na zámku v Lidkovicích, a ten s okolními poli, rybníky a lesy, s lihovarem a s hospodářskými budovami i velkým parkem patří panu Schwarzovi, Louisinu otci. Všichni jsou ke mně roztomilí, hostí mě, hraje se na klavír i na housle, povídáme si o zkušenostech z fronty, Louisin bratr je poručík a vrátil se právě z Balkánu... a mně je děsně smutno. Opravdu tak smutno, že mi ještě nikdy v životě tak smutno nebylo. Když jsem před půldruhým rokem Louisu poznal, řekli mi, že je v Praze na kuchařské škole, učí se vařit, protože je z venkova. Řekli mi, že bydlí na zámku v Lidkovicích, ale domníval jsem se, že její otec je tam nějakým úředníkem. Nikdy jsme o tom spolu nemluvili, Louisa je skromná, tichoučká, naprosto vzdálená čemukoli, co by se dalo nazvat ješitností. Nevěděl jsem, že je jedinou dcerou velkostatkáře, že se tu narodila a byla vychována, že je proti mně a proti mým naprosto nemajetným rodičům nesmírně zámožná. Až teď jsem si to uvědomil a pochopil jsem, jak vzdálená a nedosažitelná je člověku, jehož jediným majetkem je index právnické fakulty se třemi semestry.

Zůstal jsem v Lidkovicích dva dny, byl jsem ještě na sanici kdesi v kopcích, navštívil jsem ještě nějaký velkostatek, kde nás uvítali úplnou hostinou, což teď, v třetím roce války, je něco naprosto neobvyklého. Ale s Louisou jsem téměř ani na okamžik nemluvil mezi čtyřma očima, říkal jsem jí slečno, ačkoli si jinak tykáme, a nakonec jsem odejel opět těmi nádhernými saněmi s párem běloušů s rolničkami na stanici Heřmaničky – Sedlec a vrátil se do Terezína. Život se mi zkomplikoval. Dosud jsem snil o své budoucnosti velmi optimisticky: vystuduji a požádám o Louisinu ruku. Jenomže to jsem se domníval, že Louisa je z takové rodiny jako já. Nejsme chudí, máme třípokojový byt, rok co rok jsme jezdili na letní byt, rodiče cestují, byli v Itálii, ve Švýcarsku, máme služebnou... Ale rozhodně nejsme bohatí. Nemáme žádný majetek, nemáme ve spořitelně peníze. Mohu požádat o ruku jediné dcery majitele velkostatku? Za čtyři léta po skončení války budu mít první místo: buď jako koncipient u advokáta, nebo úředník u soudu, na okresním hejtmanství...

Napsal jsem to všechno Louise. Vysmála se mi. Mohu se spolehnout, že si nikoho jiného nevezme, a pokud jde o rodiče, nikdy ji nebudou k ničemu nutit. Aby bylo jasno: pan Herrmann ji prostřednictvím své sestry, která je její přítelkyní, požádal o ruku. Se souhlasem rodičů mu poděkovala a omluvila svoje „ne“ velkým věkovým rozdílem. Při té příležitosti prohlásila rodičům, že se jí líbím já, přestože nic nemám a teprve začínám studovat – a rodiče neměli námitek. Spadl mi tedy velký kámen ze srdce, ale od té chvíle uvažuji o své budoucnosti velmi střízlivě a systematicky. Umiňuji si, že musím vystudovat rychleji než druzí. Nemohu čekat, až mi zapíší semestry, musím se učit hned. Beru si Heyrovského Římské právo, Kaprasovo České státní právo a Hennerovy litografované přednášky o církevním právu do Terezína a začínám studovat. Teprve teď si uvědomuji, jak jsem se až dosud flákal. Vojna je přece příšerné zahalečství. Pořád se na něco čeká, někde se stojí a dělá-li se přece něco, je to až k zblbnutí pitomé cvičení s puškou, cvičení se setninou...

Portrét Louisy Schwarzové od Jana Zrzavého (pastel 1916).

Nenávidím vojnu, nenávidím vojáky, zejména důstojníky z povolání, zoufale omezené, nevzdělané, jejichž jedinou četbou, pokud vůbec něco čtou, jsou buď pornografie, nebo detektivky. Jsem takový antimilitarista, že by mě museli okamžitě zastřelit, kdyby to věděli. V tom se shodujeme s Frantou Bidlem. Vrátil se také z vojny, na dovolenou, protože byl na italské frontě u plamenometů a jen tak tak, že vyvázl se zdravou kůží. Franta se mnou chodil od obecné školy až do kvarty gymnázia. Seděli jsme vždy v jedné lavici, já, Bidlo a Charous, a protože jsme všichni tři kreslili, ilustrovali jsme při vyučování společně vyučovanou látku. Profesor dějepisu Cvrček přednášel o tom, jak americké kolonie přetrhly svazky s rodnou Anglií. Nakreslil jsem tedy Američana, tahajícího za provaz, Bidlo nakreslil z druhé strany Angličana, Charous přikreslil druhého, já pokračoval, takže vznikl mohutný obraz, na kterém se přetahovali Američané s Angličany, načež se Američanům podařilo provaz přeříznout a vznikl další obraz, kde se odříznutí Angličané váleli jeden přes druhého. Tyto školní kresby se těšily velké oblibě. Takže jsme uspořádali na tabuli výstavu a karikovali tehdy Populární české malíře. Z Panušky jsme udělali Pan Šunku, Zvěřina byl z Věřína, Schwaiger byl Švagr, Dědina Vesnice, Jenewein Jenepivo, ale provedli jsme i jiné rošťárny, namalovali jsme stylem Dědinovým Poprsí mladé dámy a stylem Zvěřinovým Kozy na pastvě a spletli jsme titulky. Profesor Peci, tehdejší náš třídní, to sice objevil, ale dal se přemluvit, že se to stalo opravdu jenom nedopatřením.

Franta Bidlo odešel z kvarty na obchodní akademii, ale když se mu podařilo propadnout ze všech předmětů, dal ho otec za trest na učení ke kloboučníkovi do Vídně. Psal mi pak krásné, vodovými barvami bohatě ilustrované dopisy, ve kterých naříkal na svůj osud. Mám je schované, tak jako pohlednice, které mi posílal z fronty. Žasl jsem, že je cenzura mohla pustit. Teď jsme se tedy sešli v Praze, couráme městem, nadáváme na Rakousko, na armádu a na válku. Bydlíme blízko, sotva sto kroků od sebe, a tak se scházíme hned ráno. Zpravidla zaťukám na okno, za kterým Franta v přízemí bydlí (někdy k němu lezu na návštěvu oknem, ale paní Bidlová, která je domovnicí, to nesmí vidět), a jdeme do města.

Dopis Jana Zrzavého Louise Schwarzové (21. 11. 1916)

Je nám jasné, že Rakousko mele z posledního, že Čechy budou samostatné, ale naprosto se nám nelíbí, že by měl být nějaký ruský velkokníže českým králem. My jsme pro republiku. To je odvážné. Lidé si zatím pletou republiku s revolucí a daleko přijatelnější je jim nějaký ten český král, ať už Švarcnberk nebo Lobkovic. Většinou ale o tom ani mnoho nemluví. Bojí se. Zatímco my se vůbec nebojíme, mluvíme o tom otevřeně se všemi známými, se kterými se potkáváme denně o šesté hodině večer na promenádě mezi Národním divadlem a Prašnou branou. Tam se musí jít také v neděli v jedenáct hodin dopoledne, protože kdokoli navštíví Prahu, vrátí se z fronty nebo je na dovolené, zajde sem. Je tu přeplněno, někdy se promenáda protáhne i na nábřeží až za Františkův pomník, ale lidé se potkají, vymění pozdravy a pár slov, víme, kdo tu je. A tady je také burza informací. Tady se dovídám, že profesor Masaryk je za hranicemi a něco dělá pro samostatnost českého národa, tady slyším poprvé jméno dr. Beneše, kterého Franta Bidlo zná jako profesora z obchodní akademie.

A zase se rozejdeme. Franta jede někam do Štýrska, já se vracím ke kádru do Litoměřic a s nejbližší marškumpanií odcházím znovu do pole. Opět do Ruska. Jenomže tady se už nebojuje, fronta se rozpadla, protože v Rusku je revoluce a vracejí se odtamtud houfně naši vojáci, kteří tam byli zajati. Zase cvičíme vojáky v etapě, ale teď se mluví o pochodu na Kyjev, o obsazování Ukrajiny, o tažení k Černému moři. Je to válka, a není to válka, v každém případě je to však nepříjemné, teď když jsem se dal do studia práv, flákat se někde v Polsku nebo na Ukrajině pro nic za nic. Nejsem proto v okolí Chelmu, kde je náš pluk, ani šest neděl, a už se pokouším dostat domů. Přirozeně že na svoji supraorbitální neuralgii. Zkouším to tím spíše, že je u divize český lékař dr. Steiner z Mladé Boleslavi, který přece musí znát mého dědečka. Hlásím se marod a předvedu vzornou ukázku útrap, které působí trigeminus. Ale Steiner nezabírá. Nechce mě uznat. Možná, že o trigeminu neví tolik, co já. Pokouším se mu napovědět, že jsem na to už byl léčen. Ale je tvrdý a chce mě poslat pryč s nějakým bromem, který prý mi určitě pomůže. Dalo mi velkou práci, než jsem ho umluvil, aby mě poslal do nemocnice na vyšetření, ale nakonec téhož dne, kdy můj pluk šel na východ, aby rozmnožil slávu rakouských zbraní, já jel do špitálu a nastoupil jsem opět známou cestu, která vedla tentokrát spletitými stopami přes Krnov, kde mě dohonilo jmenování praporčíkem, do vinohradské nemocnice! Nic lepšího mě nemohlo potkat. „Stonat“ doma, pár kroků od bytu ve Šmilovského ulici, to je opravdová výhra v loterii. Hned jsem také rozeslal na všechny strany oznámení, kde vojákuji.

Index studenta právnické fakulty c. k. české university Karlo-Ferdinandovy v Praze Jiřího Hejdy (1914)

Vinohradskou nemocnici vede MUDr. Semerád a kolegové, s kterými ležím na jednom pokoji, mi o něm vyprávějí fantastické historky. Ostatně lépe než každé vyprávění mluví skutečnost, že ve světnici leží na stole jedno číslo Časopisu českých lékařů, ve kterém je otištěn Semerádův článek o tom, jak se vojáci ulejvají z vojny a jak se jejich švindl dá poznat, respektive co se poznat nedá a co je třeba učinit, aby se to nepoznalo. Dr. Semerád se před nikým netají svým míněním, ví, že má nad sebou pověstného Halbhubra, plukovního lékaře, který je postrachem všech pacientů, protože vyhazuje ze špitálu i tuberáky a posílá je na frontu, dokonce vyhodil i jednoho mrzáka bez nohy. Proto když přijde Halbhuber na inspekci, visí na dveřích jedné světnice velký červený nápis: „Pozor! Cholera! Vstup přísně zakázán!“ a třebaže tato světnice je přechodně přeplněna, Halbhuber se do ní neodváží. Kolegové mi doporučují úplavici; vydržím ve špitálu několik měsíců, stačí poslat na vyšetření stolici některého z opravdu nemocných úplavicí, kteří jsou izolováni ve zvláštním pavilonu. Ale to znamená zákaz vycházet a já přece neproležím vzácný čas, který se mi naskytl, v Praze v nemocnici.

Zůstal jsem proto při své supraorbitální neuralgii. Nástupní vizita u dr. Semeráda byla klasická:

„Tak copak vám chybí, pane praporčíku? Aha, trigeminus, no, to se podívejme, tohle tu ještě nebylo. Vy studujete medicínu?“

„Ne, prosím, práva.“

„Práva? A že jste přišel zrovna na trigeminus?“ podivil se a pak mě začal vyšetřovat obvyklým postupem, který jsem přirozeně bezvadně ovládal: typické body na hlavě, kde při dotyku pociťuji bolest, patelární reflex (noha mi skáče do vodorovné polohy) a nakonec Romberg: zavřete oči, předpažte (konečky prstů se mi chvějí) a řekněte Á. Kdo to nemá v hlavě v pořádku, nedokáže při zavřených očích myslit na něco, např. že má vyslovit Á, a ztrácí rovnováhu. Provedl jsem všechno znamenitě. Semerád to také vděčně kvitoval.

„Opravdu supraorbitální neuralgie, jako když ji vyšije. Jenom při tom Rombergovi musíte padat dopředu, a ne dozadu. Máte přece předpažené paže. Rozumíte?“

Nemohl jsem se zbavit dojmu, že se tvářím pitomě, ale mlčel jsem. Byl jsem přijat do stavu nemocných, dostal jsem nějaké neškodné užívání a při vizitách se mě Semerád vždy jen zeptal:

„Tak co, všechno v pořádku?“

Hlásil jsem, že ano, a tím léčení skončilo. Takových jako já byla plná vinohradská nemocnice. Zanedlouho jsem přišel na to, že jeptišky, které nás hlídají, mají pochopení pro lidské slabosti vojáků a že jim nevadí, ztratím-li se po vizitě – byla odpoledne – nebo po obědě a objevím-li se v nemocnici až po snídani. Kolegové mi ukázali místo v kamenném plotě, kde lze velmi snadno přelézt – a já toho využíval plnými doušky k návštěvě koncertů a divadel, většinou s Louisou, která si vždy nalezla výmluvu, aby mohla do Prahy. Nebylo to sice nikdy déle než na týden, ale takový týden je lepší než stovky dopisů, které jsme si vyměnili. Teprve teď se poznáváme a přizpůsobujeme se jeden druhému, což pro ni jistě není snadné.

Část ilustrovaného dopisu Franty Bidla Jiřímu Hejdovi (1920)

Patřím totiž k té generaci, která byla příznačná pro konec století: domníval jsem se, že záleží jen na mně, poznám-li všechny moudrosti tohoto světa. Od deseti let jsem sbíral umělecké pohlednice, které tehdy byly velmi v módě, dědeček mi věnoval staré Kunstkalender, v němž bylo 365 celostránkových světlotiskových reprodukcí nejslavnějších děl světového výtvarného umění. Tatínek četl Ulsteinův berlínský Der Tag, který přinášel pravidelně reprodukce moderních německých i jiných malířů. Vše jsem si vystříhal, nalepil na bílé čtvrtky papíru a rovnal do cyklů, z nichž mnohý měl i přes sto reprodukcí. Sestavil jsem si tak vlastního Rembrandta, Dürera, Michelangela a další a další. Peníze na zakoupení monografií jsem neměl, nebo jen docela málo. V kvintě mi prodal kolega Ferdinand Peroutka, který chodil o třídu výše a bydlel za rohem, takže jsme do školy chodili spolu, Emersovy Kunstgeschichte a Karpelesovy třídílné Geschichte der Weltliteratur. Obojí jsem znal téměř zpaměti. S Frantou Bidlem a s Charousem jsme chodili do čítárny Uměleckoprůmyslového muzea, kde nebyla žádná manipulace s výpůjčními lístky. Řeklo se panu knihovníkovi, že bych rád třeba něco o gotice, a obratem jsem dostal obrovský misál L‘art gothique, který měl sice spoustu reprodukcí, ale ve kterém jsem luštil neznámou francouzštinu podle latiny.

V rodině klavírního virtuoza, bývalého šéfredaktora „Dalibora“, přítele Vítězslava Nováka, Suka, Antonína Dvořáka, Nedbala a nesčetné řady dalších, jako byl můj tatínek, není možné zůstat netečný k hudbě. Od šesti let jsem chodil k Mikešovi učit se na klavír, Spilka nás zde učil intonaci, později mě převzal Heřman – ale pořádně hrát jsem se nikdy nenaučil. Stejně tomu bylo s houslemi. Chodil jsem ke koncertnímu mistrovi Národního divadla Palečkovi, ale vrzal jsem na housle bídně. Zato jsem už ve dvanácti letech komponoval – samozřejmě, že operu, k níž jsem si napsal sám libreto po vzoru svého milovaného Wagnera. Večer co večer usedl otec ke klavíru a zeptal se:

„Tak co si dnes dáme?“

„Beethovenovu Pastorální,“ prosil jsem.

Otec tedy zahrál Pastorální, a protože byl nejpozději za hodinu hotov, hrála se třeba ještě Sedmá – až do desáté hodiny, kdy se muselo končit. Není divu, že jsem už v patnácti letech znal celého Smetanu a Wagnera, Beethovenovy symfonie, nejvýznačnější díla Dvořákova, ale také otcovy oblíbené autory Mendelssohna, Schumanna, Haydna a Händela... prostě vše, co má v dějinách hudby nějaký význam. Doma se koncertovalo denně, tatínek měl od Urbánka jeho bývalou půjčovnu klavírních výtahů – přes 2000 svazků –, kterou měl Urbánek složenou na půdě, protože neprosperovala, až ho hasiči upozornili, že taková halda papíru musí z půdy pryč. Tatínek mě vzal s sebou, Urbánkovi nám půjčili staré pláště a lopaty (!) a my se dva dny hrabali v notách zavalených sazemi a prachem, dolovali jsme mezi různými potpourri pravé perly světové hudební literatury, první vydání německých romantiků, kompletního Mozarta, Bacha, všechny opery Čajkovského, Rimského-Korsakova, ale i Palestrinu, Orlanda Lassa...

A všechno se u nás hrálo. Měl jsem Branbergrovy dějiny hudby i Riemanna a tatínek chtěl, abych věděl, co se hraje a kam to zařadit. Pamatuji se, že mě jako docela malého hocha, chodil jsem do obecné školy, vzal poprvé na koncert České filharmonie do Plodinové burzy. Stáli jsme a poslouchali Dvořákův karneval, ale už si nepamatuji, co bylo ještě na programu. Karneval jsem totiž znal, tatínek ho hrál na klavír. A zkoušel mě: musel jsem do vedlejšího pokoje a on něco zahrál. Pamatuji se na velký úspěch, když jsem po zahrání pouhých tří akordů hlásil: „Mistři pěvci, třetí dějství, začátek Sachsova monologu...“

Ano Louisa to měla se mnou těžké, protože tohle všechno jsem od ní také chtěl. Naštěstí měl její tatík (jak mu říkala), ve své knihovně Mayerův naučný slovník a Louisa, která byla v penzionátu v Teplicích a delší dobu se svým bratrem v Halle a v Lipsku, mluvila perfektně německy a měla vůli učit se všemu, co jsem jí doporučil. V Lidkovicích byl na to čas. Byla sama, pomáhala jen matce vést domácnost, a jinak měla prakticky celé dny pro sebe. A tak tedy četla, sbírala si umělecké pohlednice, seznamovala se i s hudbou. Měla to ovšem těžší než já, kterému to servíroval denně otec. Pan Schwarz sice hrál na klavír a její bratr Arne se učil zpívat v Pivodově škole a doprovázel svoje barytonové árie, jenomže to vše byl jen ubohoučký průměr proti dokonalosti mého tatínka, který zahrál celou Figarovu svatbu zpaměti.

Ale teď, kdykoli byla Louisa v Praze, chodili jsme do čítárny Uměleckoprůmyslového muzea, do galerie v Rudolfinu, do Národního i Nového německého divadla, debatovali jsme o Fráňovi Šrámkovi i o Hermannu Bangovi, kteří byli právě v módě, darovali jsme si navzájem knihy Zlatorohu a Louisa mi vyprávěla, jak u nich v Lidkovicích byli na návštěvě Herben s Macharem, a pochlubila se mi básní, kterou na ni napsal Machar a kterou jí věnoval:

Je zámek jak skvost zasazený

do širokého údolu,

má rudou střechu, bílé stěny,

stín osik, vížky topolů;

šťavnatá luka, lány řepy,

strnišťat žlutých čtverec kol,

a odměřené cepů tepy

radostně duní ze stodol.

Je park pln stromů starobylých,

má loubí, fontán, pěšinky,

na záhonech pár růží bílých,

vlasaté astry, jiřinky,

hospodář rád tu údy složí

při kávě, vonném doutníku

a spokojeně povyloží

zdar veškerých svých podniků.

A dívka je tam, smíšek čilý,

pěnička milá, veselá,

kam oči Tvé se obrátily,

tam její zjev se zabělá,

kuchyní, parkem, loukou letí

i s lovci chodí po polích,

když náhodou je neviděti,

pak prozradí ji hlas a smích.

Leč dvacet jar se neošálí...

Jsou chvíle, pěnička kdy sní

(zříc modrým zrakem v modrou dáli,

v kraj rozložitý, podzimní)

jak z toho klidu zde a světla

za mlhavým snem něčeho

tak ráda by hned navždy létla

v dál modrou světa širého.

Macharova báseň vyšla v roce 1927 ve sbírce „Na křižovatkách“ nákladem Aventina pod titulkem Z výletu (L. Sd.). O návštěvě v Lidkovicích se zmiňuje také dr. Herben v dodatcích k svým válečným pamětem, které jako bibliofilský tisk vydal jeho syn Ivan Herben.

Byla to nejkrásnější doba, kterou jsem prožíval, a vůbec jsem nebral na vědomí, že zatím zuří světová válka, že je v Rusku revoluce a že celá Amerika vstoupila do války proti Německu. Bohužel, všechno má svůj konec, i vinohradský špitál.

* * *

Píšeme tedy rok 1918. Od začátku prosince loňského roku jsem opět v polském Chelmu a zatím dělám instrukčního důstojníka u říšskoněmeckého pluku pro kulomety. Němci jsou s námi teď v jednom armádním svazku a je třeba, aby uměli zacházet i s našimi kulomety Schwarzlose, protože sami mají Maximy. Přijel jsem přímo od kádru, a protože jsem svůj pluk nenalezl, je prý někde v Trubakově v okolí Chelmu, hlásil jsem se u místního velitele, generála Herzmanského. Sotva spatřil na mém límci odznak kulometčíka, přidělil mě k Němcům. Spím v barácích v Chelmu, stravuji se v štábní důstojnické jídelně a denně docházím za Němci. Formálně jsem ovšem ve stavu 9. pluku, který je v Trubakově, ale nikdy jsem tam nebyl.

V Chelmu jsem brzo nalezl společnost českých důstojníků, a protože za mnou tatínek každý týden posílal balíček českých a cizích novin, je u mě tak trochu čtenářský klub. Nejvíce je hledán Venkov a vídeňský Český deník, které mají nejlepší a nejodvážnější zprávy. Teď, v lednu 1918, je už naprosto jasné, jaká bude budoucnost. Šestého ledna čte Alois Jirásek deklaraci, ve které se mluví o právu českého národa na samostatnost, v českých zemích začíná nový politický život, dostáváme šeptané zprávy o činnosti T. G. Masaryka v Americe, víme o legionářích, tatínek píše, že jeho přítel Jaroslav Kvapil právě sbírá podpisy spisovatelů na manifest, žádající politickou samostatnost, a že ho také podepsal.

Louisa Hejdová (roz. Schwarzová) s Dr. Janem Herbenem (sedící), zleva stojí její bratr ing. Josef Schwarz, její otec Viktor Schwarz, Josef Svatopluk Machar, Dr. Ed. Lederer se svým synem, Jiří Herben a Dr. Prokop Herben. Před zámkem v Lidkovicích, 2. polovina 10. let 20. století.

Ve vzrušené náladě prožívám leden a únor, zdržuji se více doma, v malém pokojíčku, kde je dost zima a kam za mnou nosí důstojnický sluha snídani i oběd, protože do služby chodím málo, prakticky o mně nikdo neví, domnívají se, že jsem u Němců a Němci se o mě nestarají. Vyhovuje mi to, dal jsem se do psaní pohádkové komedie Když kvete kapradí v rýmovaném blankversu a hraju si s tím. Trochu je to jinotaj na můj vztah k Louise, protože v té komedii, odehrává se někdy ke konci 18. století, je také vztah dvou milenců, kteří nejsou stejné víry: katoličky a protestanta. Chelmem procházejí bataliony „navrátilců“, lidí, kteří byli zajati v Rusku a teď, kdy armády spojenců obsazují celou Ukrajinu, jsou vraceni nazpět do vlasti, aby byli rychle znovu vycvičeni a nasazeni na italskou frontu, kde se podařil velký průlom od Piavy a Tagliamenta. V březnu se už mluví o tom, že tam bude nasazena i naše 26. divize, která je zatím tady, v okolí Chelmu.

A opravdu, jednoho dne přijde rozkaz, že se všichni důstojníci 26. divize mají hlásit na shromaždišti blízko pravoslavného kostela. Zapakuji si tedy svoje svršky a jdu. Je nás tu na dvě stě, většinou Němci ze Sudet, s mnohými se znám. Vystoupí nějaký nadporučík a čte jména. Přečtení se hlásí a vystupují stranou. Dnes odpoledne odjede transport do Itálie. Mě nečtou. Nakonec se ptají, není-li tu někdo, koho nečetli. Přihlásím se, oznámím své jméno, a nadporučík se zděsí:

„Co tu děláš? Ty jsi přece u devátých v Trubakově? Celý Trubakov je izolován, protože je tam cholera. Koukej mazat zpátky!“

Už jsem chtěl říci, že jsem v životě v Trubakově nebyl, ale můj andělíček strážný, třebaže se k němu už léta nemodlím, mi zacpal ústa. Rychle jsem odešel, abych nikoho nenakazil, a zavřel jsem se ve svém bytě. Dal jsem si posílat nejen snídaně a obědy, ale i večeře, abych se vyhnul případným otázkám, jak to, že celá 26. divize jede do Itálie, a já tu ještě straším. V Trubakově o mně asi nevědí, v Chelmu se domnívají, že jsem v Trubakově... Žiju v dobrovolné izolaci, píšu si svoji veršovanou komedii, koresponduji s Louisou a s domovem, čtu noviny...

A tam se dočtu nejen o úporných bojích na italské frontě, kde padají hrdinové 26. divize za vlast a mladého císaře Karla, ale dovídám se také, že jednoroční dobrovolníci a důstojníci, kteří chtějí složit dodatečnou maturitní zkoušku z němčiny, mohou dostat okamžitě čtyřnedělní dovolenou.

Ani se mi nechce tomu věřit. Vždyť to je přece jasná výzva k ulejvání neněmeckých důstojníků! Němci maturitu ze své mateřštiny museli skládat už při normální maturitě, jako my z češtiny, takže z němčiny budou maturovat jedině Češi, Chorvati, Poláci, Italové atd., a ti ji udělají hravě, nehledě na to, že jim je lhostejné, jestli snad propadnou, protože svoje čtyři neděle dovolené budou mít. A tak jsem pospíchal na štáb v Chelmu a za tři dny jsem odjížděl východním rychlíkem do Prahy. Dvě noci a den – a celou tu cestu jsem stál v přecpané uličce, opíraje se chvíli zády, chvíli bokem, nebo marně se pokoušeje sednout si na nějaký batoh, který mi nepatřil. Ale jel jsem domů a bylo mi třiadvacet právě minulý měsíc.

A teprve doma jsem se dověděl jednak z novinových zpráv, jednak z dopisů přátel, že dvacátá šestá divize utrpěla v bojích u Piavy těžké ztráty a právě devátý pluk na tom byl nejhůře. Jestliže jsem už dříve věřil na osud, teď jsem byl o jeho nezměnitelnosti přesvědčen tím více, protože nikdy bych si nemohl vymyslet takovou docela nepravděpodobnou náhodu, že uniknu frontě jen proto, že moje papíry byly v Trubakově, který je izolován pro nebezpečí cholery. Podruhé v životě byla smrt na dosah ruky, a vyhnula se mi. Zdá se však, že mě má osud docela mimořádně rád. Protože jsem se ani ještě nepřihlásil k maturitě, když přišlo nařízení, že studující vysokých škol, kteří mají absolvovány tři semestry, se mohou přihlásit ke státním zkouškám, že pro ně uspořádají univerzity tříměsíční kursy, ve kterých shrnou učební látku – a na to se studujícím povolují tři měsíce dovolené.

Napsal jsem do Litoměřic žádost a za pár dní přišlo vyřízení – právě 24. dubna, na můj svátek. Mám dovolenou do konce července. Okamžitě si zapisuji čtvrtý semestr a začínám se učit. Den trvá šestnáct hodin. Vstávám ráno po páté a studuji, pak letím do přednášek, ale odpoledne a večery patří Louise, pokud je v Praze, nebo veřejnému životu. Teď v květnu se oslavuje výročí položení základního kamene Národního divadla v roce 1868, oslavy se mění v otevřené demonstrace proti Rakousku, o českém státu se mluví už veřejně. Přirozeně, že jsem na Libuši, kterou zpívá Ema Destinnová a kde při závěrečné věštbě propuká hlediště v nekonečný jásot přecházející v Kde domov můj zpívaný hledištěm i jevištěm, s Libuší v čele. Pak se ovšem nejde domů, ale k Flekům, kde se shromáždí kolegové studenti i vojáci a kam přijdou i sólisté a sboristé i členové orchestru Národního divadla, a tam se znovu a znovu zpívá a provolává sláva Masarykovi, Benešovi i nedávno amnestovanému dr. Kramářovi.

Především ale studuji. Chci mít první státnici a čtvrtý semestr, a je-li pravda, že nám dva semestry prominou, znamenalo by to, že bych mohl v příštím roce absolvovat. Sňatek s Louisou se přibližuje až neuvěřitelně, nemožné se stává skutkem. Teď tedy především udělat státnici. Seznamuji se na fakultě s Hladkým, jehož otec má papírnu na Žampachu u Jílového. Bydlí v Praze nedaleko od nás, chodíme ráno spolu do Havlíčkových sadů a studujeme, zkoušíme se navzájem, na přeskáčku římské, německé, církevní právo, říšské dějiny rakouské, české státní právo. Dohodneme se, že strávím týden u nich na Žampachu, kde nebudeme rušeni.

Počátek Hejdova dopisu Louise s ilustrací z polského Chelmu (20. 1. 1918)

Předtím však chci vidět Louisu. Nemůže do Prahy, protože její matka je v Karlových Varech na léčení a ona vede dům. Smluvím s ní tedy tajnou návštěvu v Lidkovicích. Ráno vyjedu z Prahy – v uniformě poručíka – vystoupím v Heřmaničkách a jdu pěšky půldruhé hodiny do Lidkovic. Ale ne do zámku, nýbrž nad něj, do lesíka, a tady čekám. Louisa přišla krátce po poledni, přinesla mi pečené kuře a odvedla mě polními cestičkami do sousední vesnice, do domku, odkud je jedna z jejich služebných. Tam jsem se nasvačil a vraceli jsme se pak domů kouzelnou krajinou pod zříceninou Zvěřince. Jenomže cestou nás překvapil liják a ježto Louisa měla na sobě pouze lehké šaty, byl konec června, svlékl jsem svůj vojenský kabát a hodil jsem jí ho přes ramena. Sám jsem promokl až na kůži. Proto mi otevřela zadní vrátka do parku, usadila mě v jednom ze tří altánů, které tu jsou, a odešla domů chystat otci večeři. Musím čekat, než pan Schwarz půjde spát. Chodím zatím hustým křovím cestičkami parku, prohlížím všechna zákoutí, skleníky i záhony a už je úplná tma, když konečně Louisa přijde. Naštěstí je krásná, jasná noc, takže můžeme sedět venku pod širým nebem, obklopeni jen hustými korunami stromů, až téměř do půlnoci, kdy mě opět pustila zadním vchodem a já se dal na cestu do Heřmaniček, abych stihl vlak do Čerčan. Dalo se trochu do deště, ale to mi nevadí. Horší je, že jsem v Sedlci zabloudil a teprve když jsem šel za náměstím do kopce, bylo mi to divné, protože přece musím napřed projít Prčicí. V jednu hodinu v noci není ovšem nikdo na ulici, ani v Sedlci ne, třebaže místní rodáci o něm tvrdí, že je to malá Paříž. Chvíli jsem bloudil, ale pak jsem se rozhodl vrátit se až na kraj města, kudy jsem přišel, a konečně jsem přece nalezl správnou cestu. Jenomže už bylo hodně pozdě a nechtěl-li jsem zmeškat vlak, nezbylo než klusat.

Běžím ted poklusem, třebaže je přede mnou dlouhý, táhlý kopec, a když to nejde, jdu ostrým krokem, ale pak se znovu dám do klusu, zejména jakmile přejdu přes vrchol a mám pod sebou příkrou stráň k nádraží. Chytil jsem vlak právě včas; že jsem klusal, to mi prospělo, protože jsem měl na sobě promočený kabát, a nadto ještě stále drobně pršelo. V Čerčanech jsem přesedl do Jílového a tady už mě čekal Jirka Hladký a odvezl mě domů. Přestože mám za sebou čtyřiadvacet hodin nepřetržitého bdění, nepociťuji vůbec touhu jít spát a po důkladné snídani se hned dáme do učení. Za týden jsme měli dojem, že jsme dokonale připraveni – když došlo ke katastrofě.

Velitelství pluku v Litoměřicích zjišťuje, že jsem dostal měsíční dovolenou v Chelmu a teď tříměsíční dovolenou od kádru, čili celkem čtyři měsíce. Nařizuje proto, abych okamžitě nastoupil službu, protože maximální dovolená je tříměsíční. A já mám dělat za deset dní státnici! Běžím na děkanství, aby mi potvrdilo, že jsem přihlášen ke státní zkoušce, a aby mě zařadili hned na první termín. Děkanství vyhovělo a s tím jsem jel do Litoměřic. Plukovník Maschke mi sice vynadal, ale nakonec povolil, že si tedy mohu státnici udělat, ale půjdu s prvním transportem do Itálie na frontu. Vrátil jsem se domů a napsal jsem to Louise.

Státní zkoušku jsem dělal první ze všech přihlášených – a bylo jich daleko přes sto. Pochopitelně, že zkušební síň byla přeplněna. Snad tato okolnost, jakož i skutečnost, že od státní zkoušky jedu hned na frontu, přispěly k tomu, že jsem zkoušku udělal, a to dokonce s vyznamenáním z práva římského, německého a z říšských dějin. Ještě téhož dne jsem se rozloučil s rodiči a odjel do Úštěku, kde už byla připravena marškumpačka, se kterou jsem druhého dne odjížděl. Ale k mému největšímu překvapení tady čekala také Louisa, která se přijela se mnou rozloučit. Šli jsme hned poté, když jsem se přihlásil, na Helfenburg, kouzelný hrádek mezi skalami, a večer jsem ji doprovodil vlakem do Litoměřic, kde jsme večeřeli a vyčkali až na noční balkánský rychlík, kterým odjela do Kolína. Když totiž dostala můj dopis, že odjíždím, dovolila se doma, že pojede ke strýčkovi do Uhlířských Janovic, a jela tam – oklikou přes Úštěk a Litoměřice.

Když odjela – krátce před půlnocí – stál jsem v Litoměřicích na nádraží a uvažoval, co teď. Ráno musím být v Úštěku, je nástup, polní mše, přísaha, odjezd do pole... to přece znám. Nemohu tam nebýt. Ale do Úštěku teď nejede a nepojede žádný vlak, abych to stihl. Nezbývá než jít pěšky. Měl jsem toho za dnešek více než dost, zejména vzrušení bylo tolik, jako snad nikdy předtím, ale nedá se svítit a jde se. Chodím rázně a rychle, takových sedm kilometrů za hodinu ujdu. Do rána tam tedy musím být. A vyrazil jsem. Šlo to líp, než jsem si myslel, ale tak asi po třech hodinách ostré chůze se mi začaly zavírat oči únavou. Nepotkal jsem celou cestu živou duši, ani žádný povoz nejel, protože i na mlékaře, kteří jezdí první, bylo ještě brzy. Ale najednou vidím, že proti mně jede velocipéd. Blíží se, chci se mu vyhnout, ale těsně přede mnou zmizí. Halucinace. Ne jediná. Za chvíli nová, vidím přicházet skupinu lidí, ale než dojdou, rozplynou se. Musím si odpočinout. Protože už začíná svítat, objevil jsem lavičku před jedním stavením. Sedl jsem si na ni a v té chvíli jsem spal. Probudil jsem se mocným trhnutím. Vyděšeně pohlédnu na hodinky – spal jsem sotva čtvrt hodiny. To ten vnitřní hlas volající k povinnosti mě vzbudil. Už si netroufám déle odpočívat, vstal jsem a dal se na cestu. Došel jsem. Sice úplně vyčerpán, ale stačil jsem se umýt, převléknout do polní uniformy a nastoupil jsem v pořádku.

A pak jsem spal ve vlaku, který dlouho stál na všemožných stanicích, až přijel časně ráno do Vysočan. Sotva jsem to zjistil, běžel jsem k přednostovi a zavolal telefonicky našeho domácího, aby vyřídil tatínkovi, že budu za chvíli na nádraží císaře Františka Josefa, aby na mě čekal v jídelně druhé třídy. Také jsem ho tam zastihl. Všiml jsem si teprve teď, jak špatně vypadá. Vzpomněl jsem si, že se doma jí špatně, zásobování vázne, naši nemají známé na venkově. Objednal jsem pro otce snídani, bylo to přece jen trochu více, než mají naši doma, a pak jsem si vzpomněl, že mám ve vlaku nějaké rezervní porce chleba a konzervy. Skočil jsem pro to a domluvil jsem se s nadporučíkem, Čechem, jenž velel transportu, za přítomnosti výpravčího, který nám řekl, jak nákladní vlak s naším transportem pojede, aby odjeli beze mě, že je dohoním v Benešově. Tak se stalo, že jsem mohl ještě s tatínkem domů, dovezl jsem tu hrstku aprovizace, kterou jsem jim mohl dát, a rozloučil se se všemi až před polednem, kdy jsem chytil ve Vršovicích vlak, který mě dovezl za naším transportem.

Ted je to jiná cesta, než fádními rovinami Polska. Stál jsem na plošině osobního vozu, který vezl nás dva důstojníky, účetního poddůstojníka, zásoby konzerv a chleba a důstojnické sluhy, a díval jsem se na krajinu, která mi byla nová. Jedeme přes Pyhernpass, kolem nás vyrůstají Alpy, známé mi zatím jen z obrázků, projíždíme kouzelnými údolími, podél jezer a u Villachu nahoru do Tarvisia na italských hranicích, kde jsem spatřil první ledovce. Pak přes Pontebbu dolů, divokým údolím Karnských Alp až do půvabné roviny těsně před Udine, kde nás vysadili na malé staničce a dali jsme se na pochod do místa svého určení v Oleis.

Zámek na kopečku mezi vinicemi, odkud je daleký rozhled do pádské nížiny až někam k Trevisu a k Benátkám, je sídlem našeho velitelství, tady je také důstojnická jídelna, v krásné zámecké síni s obrazy nějakých starých mistrů. Velitel je Čech, hejtman Líbal, který se mnou také hned mluvil česky – velká vzácnost u ultragermánských devátých. A že je to dobrý Čech, poznal jsem krátce nato, když se mnou mluvil mezi čtyřma očima. Nadával na šovinistické skopčáky, kteří teď, v červenci roku 1918, nechtějí vidět, že válku už Rakousko nemůže vyhrát. A překvapil mě zanedlouho návrhem, abych šel dělat „propagačního důstojníka“.

„Co je to?“

„Důstojník, znalý ,slovanské řeči‘, tak to stojí doslova v rozkazu, má chodit mezi mužstvo slovanské národnosti a má zde působit agitačně proti nepřátelské propagandě, která rozvrací morálku neněmeckých vojínů.“

„Pro Pána Boha, a tohle mám dělat zrovna já? Můj otec přece podepsal manifest českých spisovatelů a já sám...“

„Právě proto. Dostane-li to do ruky nějaký blbec, bude dělat opravdovou propagandu. Budeš mít nejnovější zprávy ze zahraniční, dovíš se, co dělají naši, co Masaryk, legionáři... Přece musíš vědět, proti čemu máš mluvit?“

„Ale jak můžu agitovat proti něčemu, s čím souhlasím?“

„Přece nejsi dnešní a naši chlapci taky ne. Budou ti rozumět. Hlavně jim řekneš, co se dovíš, co se děje v naší věci.“

Přijal jsem to. Zavolali mě na poradu, která se konala v Coloredo di Montalbano. Tohle mi připadalo úplně symbolické: Coloredo z Bílé Hory! Nějaký Vídeňák, nadporučík, mluvil k nám, čtyřem poručíkům, o tom, co dělají naši nepřátelé, zrádce Masaryk a zrádce Beneš, kteří za peníze Dohody dokonce utvořili jakousi „vládu“, o legionářích, kteří bojují ve Francii i v Itálii a v Rusku. Vyprávěl nám věci, které jsem většinou znal z českých novin, něco z domova, něco se šeptalo, zejména když přicházeli noví důstojníci z vnitrozemí. Tvářil jsem se náležitě nechápavě, ptal jsem se na všelijaké podrobnosti a nakonec jsme všichni dostali jakýsi monitor, vydávaný ministerstvem zahraničních věcí, kde tohle všechno bylo otištěno víceméně dokumentárně, s citacemi příslušných zahraničních časopisů. Byla tu nová jména, která jsem neznal, spolupracovníci Masarykovi v Americe i v Rusku.

Rukopis původního znění básně Josefa Svatopluka Machara pro Louisu Schwarzovou (podzim 1916)

Když nás vídeňský nadporučík rozpustil a vraceli jsme se k svým praporům, dívali jsme se na sebe velmi nedůvěřivě. Mlčeli jsme. Nikdo si zřejmě nebyl jist, jak se na to dívají ti druzí. Kdosi navrhl, abychom si zašli na víno. Souhlasil jsem. A při víně pomaloučku, krůček za krůčkem, jsme se obcházeli, oťukávali, kdo je kdo, odkud, čím je v civilu, stále více a více se nám zdálo, že si rozumíme, a konečně jeden povídá:

„Tak poslouchejte, mládenci: řekněte mi konečně na rovinu, žerete to vážně i s navijákem?“

A tu se zjistilo, že Rakousko dostalo čtyři důstojníky, kteří jsou rozhodnuti zneužít svého postavení a vědomostí, kterých se jim právě dostalo, použít všemi prostředky proti režimu. Ostatně to bylo jasné a v srpnu 1918 už by se asi těžko nalezl Čech tak naivní, aby neviděl, kam všechno spěje.

Moje činnost byla od této chvíle kouzelná. Hejtmanovi Líbalovi jsem řekl, co jsem se dověděl, a v dohodě s ním jsem pak chodil na cvičiště v dopolední přestávce, požádal jsem velícího důstojníka, aby mi uvolnil všechny Čechy, a sedl jsem si s nimi někam stranou. Byli velmi zvědaví a nedůvěřiví, protože už slyšeli, že se nějaká akce proti nepřátelské propagandě chystá. Začal jsem obyčejně tím, že jsem se zeptal, čtou-li noviny a jestli vědí, co je nového. A pak jsem jim vyprávěl, jakou propagandu proti Rakousku dělají jeho nepřátelé:

„Tak si představte, co napsal pařížský Matin před čtrnácti dny“ a přečetl jsem jim doslovně celou zprávu o utvoření československé vlády za hranicemi. Seznámil jsem je s obsahem Pittsburgské deklarace, uvedl jsem, kdo všechno už uznal novou československou vládu, a skončil jsem prohlášením, aby nenalítli, kdyby k nim někdo s touhle propagandou přišel, že vědí, co si o tom mají myslet, a bude-li tedy někdo obcházet a zapřádat s nimi řeči, pak je to určitě agent provokatér.

Netrvalo dlouho a získal jsem si popularitu, hoši se na moje vystoupení už těšili a, což bylo důležité, vyhazovali sudetské Němce, kteří se chtěli mezi ně vetřít, buď aby kontrolovali, o čem se mluví, nebo aby se prostě ulili od cvičení. Věděl jsem, že podstupuji určité riziko, budu-li mluvit příliš otevřeně, protože na mě mohou být nasazeni špiclové, kteří mě shodí. Ale Rakousko muselo zahynout, protože ani tohle nikoho nenapadlo, ostatně není vyloučeno, že i ten vídeňský nadporučík si myslel svoje.

Konec léta v severní Itálii je jedinečný, všude zraje víno, vzduch je průzračně čistý a ze zámku v Oleis je vidět daleko do úrodné roviny i dozadu na zasněžené vrcholky Julských Alp. Několikráte jsem si vyjel do Udine, dohovořím se docela slušně italsky s domorodci, většinou s ženskými, protože všichni muži jsou na vojně kdesi na druhé straně fronty. Italky brzy poznaly, co si myslím o válce a o Rakousku, a byly velmi sdílné. Divil jsem se, kde berou podrobné zprávy o tom, co se děje v dohodovém táboře – ale fakt je, že věděly mnohem více než my.

Ke všemu mi ještě dobrotivý osud seslal za důstojnického sluhu člověka, který byl několikrát trestán pro krádeže. Byl jsem na to důtklivě upozorněn, abych byl na něj opatrný. Řekl jsem mu to a požádal ho, aby u mě nekradl; stejně nic nemám. Slíbil, a držel slovo. Ale když jsem si jednou postěžoval, že to, čím nás dnes krmí v menáži, není k jídlu a že bych dal majlant za vídeňský řízek, přinesl mi druhého dne k obědu vídeňský řízek.

„Člověče, kde jste to sebral?“

„Na to se mě, pane lajtnant, neptejte, to je úřední tajemství.“

Mnohem, mnohem později jsem zjistil, že je můj burš jako doma na velitelství divize – zejména v kuchyni. Ale ani tam neměli vídeňské řízky, třebaže u stolu seděli vesměs vysocí štábní důstojníci. Není ovšem vyloučeno, že je měli kuchaři.

Zatím nastal podzim a s ním přišly i úvahy o zimní válce. Události se hrnuly překotně. Bulharsko odpadlo od Trojspolku a žádalo o separátní mír, na západní frontě nasadili spojenci novou zbraň – tanky –, ruská revoluce sice otevřela dokořán cestu německým a rakouským plukům, ale ty se utopily v nekonečných rovinách ruské země. Doma se jedná s Českým klubem o nové modality, císař Karel je ochoten přeměnit Rakousko-Uhersko ve spolkový stát, kde by žili vedle sebe Němci, Maďaři, Češi, Jihoslované a Poláci, ale Český klub to odmítá.

Večery v důstojnické jídelně se mění v debatní klub, kde už se mluví tak otevřeně, že ještě před měsícem by se to pokládalo za velezradu. Němci z Rakouska i z Čech jsou náramně krotcí, už se neříká zrádce Masaryk, nýbrž pan profesor Masaryk, nevím, jak to přijde, ale stávám se jakýmsi expertem ve věcech zahraniční i vnitřní politiky. Docela oficiálně, i v novinách, se uvažuje o možnosti příměří, za kterého by se obě bojující strany stáhly do předem připravených pozic – rakouská na jižní svahy Alp – a zatím by se jednalo o možnostech míru.

27. října odpoledne najednou přichází rozkaz armádního velitelství: Zničit všechnu ostrou munici, zejména ruční granáty, kterou nelze okamžitě vzít s sebou, v 8 hodin večer likvidovat vše v Oleis a vyrazit na cestu směrem k Pradamanu. To tedy znamená na západ, na frontu! Nastává zmatek. Kuchaři krmili zbytky jídla dva vepře. Ti jsou okamžitě zabiti, vykucháni, rozčtvrceni, všechno naloženo na vozy a za úplné tmy vyrážíme úzkou silničkou dolů, na hlavní silnici vedoucí k Pradamanu. Je mi to divné. Vím ovšem, že došlo k náhlým bojům, viděli jsme italská letadla, která bombardovala letiště v Campo Formido u Udine, slyšeli jsme dělostřeleckou palbu, ale víc nevím. Jen nějaké nezaručené zprávy tvrdí, že včera došlo k velké bitvě u Vittorio Veneto. Je mi svěřena jedna četa složená vesměs ze starších záložníků, většinou z lidí, kteří se vrátili před nedávnem z ruského zajetí. Ti určitě nemají chuť bojovat. Jdeme celkem v pořádku, i když pomalu, o nějakém pochodu nemůže být řeč, co chvíli stojíme a čekáme, ale v noci to nikoho nepřekvapuje, a ostatně, jaký spěch? Na frontu?

Konečně, asi po dvou hodinách chůze, dorazíme k hlavní silnici vedoucí z Udine na Pradamano a dále směrem k frontě. Naopak, přes Udine, směřuje vzhůru do Alp, k rakouským hranicím. Je úplná noc, vidím sotva na krok, ale to co vidím, mě naplňuje úžasem. Silnice je v celé šíři přeplněna proudem lidí, který se valí jako kalná řeka za povodně proti nám. Vojáci – se zbraní i beze zbraně, prostí i důstojníci –, ošetřovatelky z lazaretů, ranění s ovázanými hlavami, povozy přeplněné lidmi a balíky a zase vojáci, vojáci, vojáci... Jdou mlčky, nikdo nemluví, jen tu a tam se kouří. Jsou zřejmě unaveni, ale jdou. Musí jít, kdo by se zastavil, byl by ušlapán.

„Kam jdete, co se děje?“

Nikdo neodpovídá, ani si mě nevšimnou.

„Dále, kupředu! Kde to vázne!“ volají na nás zezadu.

Pokoušíme se razit si cestu proti tomuto proudu, který se valí z fronty zpět, zřejmě k Alpám, k rakouským hranicím. Jde to těžko a jen při okraji silnice, když dáme do čela vozy tažené koňmi. Začínám uvažovat, co to vlastně znamená a k čemu je náš noční pochod? Kam nás ženou? Totéž si asi myslí moji lidé. Protože mě znají, mají ke mně důvěru:

„Pane lajtnant, na frontu nás nedostanete.“

„Nebojte se, já tam určitě taky nepůjdu.“

„A kam tedy jdem?“

„Copak to vím? Zatím do Pradamana – to není daleko.“

„Kdybychom měli jít eště dál, vemem roha. Kehrt euch a domů!“

,Já vás přece nedržím. Kdo se ztratí, ztratí se. Já ho hledat nebudu.“

Když jsme po dvou hodinách hlemýždího postupu proti neztenčenému proudu prchajících dorazili do Pradamana a podle rozkazu složili pušky do kozlů a utábořili se, zjistil jsem, že je nás sotva polovina. A taky jsem se dověděl od několika Italek, že u Vittoria se podařilo spojeným Italům a Francouzům prorazit frontu a rakouská armáda je na ústupu. Povídaly mi to vesele, já se smál s nimi, že budeme mít vojnu z krku, a připíjeli jsme si dobrým červeným vínem na vítězství spojeneckých zbraní. Ujištění „io sono Boemo“ stačilo, pojem Boemo už byl tehdy v Itálii běžný.

Ale ještě jsem se ani neohřál a přišel za mnou nějaký německy mluvící nadporučík:

„Vy nejste Němec?“

„Ne. Čech.“

„To je dobře, to se znamenitě hodí. Pan plukovník odjíždí k Boroevičově armádě a hledá pobočníka, znalého slovanské řeči.“

Zase ta „slovanská řeč“. Nechtělo se mi k nějakému plukovníkovi a s ním k Boroevičově armádě. Doufal jsem, že se ztratím, jako se ztratili už jiní, a nastoupím cestu k domovu. Rozhodně nechci na frontu, zejména ne teď, kdy je v rozkladu. Řekl jsem to nadporučíkovi docela otevřeně – teď už je to jedno. Ale ujistil mě, že Boroevič není na frontě, naopak je někde v Korutanech a bude to jenom docela pohodlný výlet. Po tomto ujištění jsem se tedy odhodlal jít k plukovníkovi Meyer von Bugström od vídeňského 4. pěšího pluku Hoch-und Deutschmeistrů, do jeho pokoje. Ležel v posteli, ale měl rozsvícenou noční lampu, přijal moje hlášení a řekl mi, abych byl připraven v šest hodin ráno, že odjíždíme rychlíkem z Udine do Tarvisia. Nestálo už za to jít spát, ostatně jsem ani neměl kde a válet se na lavici mě nelákalo. Vrátil jsem se k svým Italkám, kde se pilo víno na oslavu italského vítězství, můj sluha tam stejně už také seděl, naučil se za pobytu v etapě tolik italsky, že se dorozuměl, zejména se ženskými, a tak jsme se dočkali rána. V šest hodin předjel povoz a plukovník, já a naši dva důstojničtí sluhové jsme jeli do Udine na nádraží. U pokladny jsem obstaral razítka na cestovní rozkaz a při této příležitosti jsem se dověděl, že máme štěstí, protože odjíždíme posledním rychlíkem, který jede přes Tarvisio na Vídeň. V kupé první třídy jsem byl jediný subalterní důstojník, všechna místa byla obsazena zlatými límci. Přesto se vysocí pánové se mnou bavili blahosklonně jako s adjutantem plukovníka vídeňského domácího pluku. Jeden mi dokonce půjčil nejnovější Neue Freie Presse z 27. října, tedy včerejší, kde jsem se dočetl něco o demonstracích v Praze, při kterých dokonce vyrukovalo vojsko. V duchu jsem se zhrozil, proč teď ještě demonstrace, když přece je už docela jasné, že je konec. V kupé se mluvilo o válečné situaci otevřeně, všichni pánové se shodovali v tom, že se armáda na zimu usadí patrně v předem připravených pozicích na úpatí Alp, že dojde via facti k zastavení nepřátelství a mezitím se bude jednat o mír. O státoprávních úpravách se nemluvilo.

Díval jsem se oknem na divoce romantickou krajinu, kterou jsme projížděli, a viděl jsem i tady jedinou silnici, vedoucí k alpskému přechodu u Tarvisia, přeplněnou ustupujícím vojskem. Selské povozy naložené až k přetížení, lafety děl, procny, sanitní vozy a mezi tím vojáci, většinou bez pušek, s holemi v ruce, ale s batohy na zádech, ve kterých patrně vlekou aprovizaci. Štábní důstojníci se na to dívají bez zájmu. Zdá se mi, že se smiřují s nezbytností.

V poledne jsme byli v Tarvisiu a přesedli jsme, protože můj plukovník měl informace, že generál Boroevič je někde u Lublaně. Jeli jsme tedy na Asling. Vlak byl téměř prázdný, s námi seděla jen nějaká ošetřovatelka, která se třásla zimou, takže jsem jí přikryl nohy svojí dekou. K večeru jsme přijeli do Aslingu. Totiž, měli jsme přijet do Aslingu, ale na nádraží byl velký čerstvý nápis: Jesenice. A když jsme vystoupili, přivítali nás jihoslovanští sokolové. Byl jsem tím velmi překvapen, sokolské stejnokroje jsou přece zakázané, ale dověděl jsem se, že dnes ráno byla Jesenice zabrána pro nově utvořený jihoslovanský stát. Tady už žádné Rakousko neexistuje. Sdělil jsem to svému plukovníkovi, na kterého se právě v tom okamžiku obrátil nějaký nadporučík, letec, s prosbou o intervenci, protože mu sokolové zabavili letadlo. Plukovník se začal rozčilovat, došlo k ostré výměně názorů se sokoly a situace se tak přiostřila, že nám hrozilo zatčení. Vložil jsem se do věci česky:

„Podívejte se, bratři, jsem Čech a koukám se dostat co nejdříve do Prahy. Plukovník je vrták, nechápe změněné poměry, pořád chce za Boroevičem, ale přemluvím ho, aby jel do Vídně. Pusťte nás, chci už být doma.“

Pochopili mě a ukázali nám vlak přichystaný k odjezdu do Celovce[4]. Sebral jsem plukovníka, řekl jsem mu, že tady jsou samí vzbouřenci, že tu vypukla revoluce, Boroevič ujel do Vídně a bude nejlíp, pojede-li za ním.

Před půlnocí jsme byli v Celovci. Nalezl jsem si nocleh ve vojenské nemocnici – spal jsem sám v sále asi s dvaceti lůžky – a uvažoval jsem o tom, že jakmile dovezu plukovníka do Vídně, budu se hledět dostat do Prahy. Zatím jsem si v duchu blahopřál, jak se mi vydařil dnešní den, 28. říjen 1918. Ještě včera před půlnocí jsem nevěděl, co se mnou bude, byl jsem pár kilometrů od bojové linie, a teď už usínám v Celovci. Zase ten zásah osudu: Kdybych byl v Pradamanu zmizel, jako to udělali druzí, asi bych se teď belhal po silnici v okolí Udine.

Ráno jsem nedospal. Z nejlepšího spánku mě vyburcoval můj sluha, který vrazil do pokoje a mával vídeňským Českým deníkem. Hlas mu přeskakoval vzrušením, když křičel:

„Pane lajtnant, máme republiku! Český stát byl vyhlášen!“

Vytrhl jsem mu noviny a četl jsem, co se stalo včera v Praze. Rakousko přestalo existovat, v Praze byl vyhlášen samostatný stát, byla utvořena vláda, která převzala veškerou moc...

Padneme si do náruče a od té chvíle si tykáme. Hodím na sebe uniformu a běžím do hotelu za svým plukovníkem. Cestou jsem si koupil Neues Wiener Journal, kde je na celé první straně tučně vytištěna zpráva o prohlášení české samostatnosti. Plukovníka jsem nalezl v posteli. Postavil jsem se před něj do pozoru a služebně jsem mu hlásil, že se necítím býti dále rakouským důstojníkem, a proto skládám svoji funkci adjutanta a prosím, aby mě propustil. Přitom jsem mu podal Neues Wiener Journal. Plukovník Meyer von Bugström si ho přečetl, pak vstal – měl dlouhé podvlékačky – a rozhlížel se po světnici. V první chvíli jsem myslel, že hledá pistoli, aby mě zastřelil, a pro jistotu jsem rozepnul také pouzdro své pistole. Ale ne. Hledal jen opasek. Pochopil jsem. Podle předpisu důstojník, je-li ve službě, má mít opasek. To nevadí, že byl jenom v podvlékačkách a bos. Měl opasek, a stál tedy přede mnou služebně. Prohlásil, že bere moje prohlášení na vědomí, že nemůže proti tomu za daného stavu věcí nic dělat, ale přeje si, abychom o tom sepsali služební hlášení, jehož kopii mi dá. A prosí mě, abych ho doprovodil do Vídně.

Sepsal jsem služební hlášení, oba jsme se podepsali a pak jsem počkal, až se plukovník oblékl a připravil na cestu. A přece je dobré, že mám toho plukovníka. Celovecké nádraží je obleženo a není nejmenší naděje dostat se do vlaku. Ale v Korutanech ještě dají na plukovníky a přednosta stanice nám důvěrně prozradil, že tamhle vzadu ty vagony na vedlejší koleji budou přistaveny k vídeňskému vlaku. Vydali jsme se tam, obsadili krásně první třídu a v plném pohodlí jsme pak odolali náporu, který byl podniknut na vozy přistavené k vlaku. Kupé, uličky, schůdky, záchody, střecha, vše bylo přecpáno, takže jsme museli na stranu chodit oknem, protože od rána do večera se to vydržet nedalo. Byla to vůbec divná cesta, jeli s námi Němci, Češi, Poláci, Maďaři, všichni zpívali, stříleli z pušek po kravách pasoucích se na alpských stráních a prý i mnoho lidí přišlo o život v tunelech na Semmeringu, protože na střechách nevydrželi v dusivém dýmu lokomotivy.

Do Vídně jsme přijeli pozdě večer. Na Jižním nádraží jsem slyšel, že do Prahy pojede vlak ráno z nádraží císaře Františka Josefa, což je na druhém konci města. Dali jsme se nazdařbůh Vídní – dosud nikdy jsem tam nebyl – a dostali jsme se až na Ringstraße k dvornímu hradu. Tady mě podivně dojal zlatý nápis, který svítil v měsíční záři nad vstupem do hradu: Justitia regnorum fundamentum – Spravedlnost základem království. Toto heslo měli habsburští panovníci denně před očima – a neřídili se jím. Nám Čechům, Slovákům, Chorvatům, Polákům, Italům – nikomu nebyla přána spravedlnost. Na tu měli v Rakousko-uherské monarchii právo jen Němci a Madaři. A proto se dnes pyšná, staletá říše rozpadla.

Potkali jsme důstojníka, podle žlutých střapců ve službě, zeptal jsem se ho na cestu. Když slyšel, že chci do Prahy, upozornil mě, že most přes Dunaj u Tulnu byl vyhozen do povětří italskými zajatci, kteří se vzbouřili. Doporučil mi, abych se vrátil na Severní nádraží a jel do Prahy přes Brno. Vrátili jsme se, ale na nádraží bylo k udušení přeplněno vojskem. I na pánském záchodě spali na zemi vysílení vojáci a čekali na vlak. A zase šťastná náhoda: Potkal jsem konduktéra a zeptal jsem se ho, německy, neví-li, kdy pojede nějaký vlak do Prahy.

„Češi?“ zeptal se mě česky, a když jsem přisvědčil, vzal mě pod paží a prohlásil:

„To se ví, že vás tu nenecháme. Pojďte se mnou,“ a zavedl nás kancelářemi na liduprázdný, uzamčený peron, kde stála připravena celá garnitura.

„Tady se uvelebte, můžete se vyspat, ráno pojedete do Prahy!“

Vyspali jsme se až do rána, kdy se otevřel peron a opakovaly se scény z celoveckého nádraží v horším vydání. Ale to už nám bylo jedno, protože jsme jeli domů, ani hlad jsme necítili, třebaže jsme naposledy jedli jen chudou snídani včera ráno v Celovci. Skutečnost, že 28. října ráno jsme byli ještě v Udine, že jsme chytili poslední rychlík a že dnes, 30. října, už budeme v Praze, stála za tu trošku strádání.

LÍBÁNKY NA HANÉ

(1919 – 1926)

Ano, právě tak si představuji začátek nového života. Jen my dva, Louisa a já, v cizím, neznámém prostředí, kde o nás nikdo neví, nikdo nás neruší. Proto přece jezdí novomanželé na svatební cestu. Ale kde bych vzal peníze na svatební cestu, když jsem si musel od Louisy vypůjčit 1000 korun na svatební prstýnky, a protože nemám žádné lepší šaty, ženil jsem se na okresním úřadě v Sedlčanech ve smokingu – v jedenáct hodin dopoledne! –, v témž, ve kterém jsem před pěti lety maturoval, a je to starý smoking po tatínkovi. Ale přesto to byla senzační svatba, v celých Sedlčanech visely prapory (už od včerejška, kdy bylo výročí osvobození, 28. října), na hejtmanství se seběhli všichni úředníci, aby byli svědky nezvyklé události, totiž první svatby na úřadě, nikoli v kostele. Nadto je moje nevěsta dcerou známého majitele velkostatku a zámku v Lidkovicích. Já nejsem nikdo. Do včerejška redaktor časopisu Tribuna, od zítřka člen redakce Československého deníku, olomouckého listu, který zaručeně nikdo nezná, protože teprve nedávno začal vycházet.

Svatební fotografie Jiřího Hejdy a Louisy Schwarzové (29. 10. 1919)

Ale bylo to štěstí, že hledali redaktora a že mě na to Peroutka upozornil. Věděl, že se chci ženit, zná dokonce mého tchána, u kterého byl jednou na návštěvě se slečnou Bienenfeldovou ze Sedlce. On a Weiner chodí se dvěma sestrami, které jsou ze Sedlce. Peroutka je vůbec dobrý kamarád. Když mně letos v lednu zemřel otec na tuberkulózu a maminka zůstala téměř bez prostředků, s 350 korunami měsíční penze a s dvěma velkými dětmi na krku, přišel za mnou a nabídl mi místo redaktora v nově založeném deníku Tribuna. Bylo to sice také honorováno jen několika stovkami měsíčně, ale pomohlo nám to udržet se jakžtakž nad vodou, mamince, mně a sestře. Bratr, zubní technik, se živí sám, má místo ve Dvoře Králové nad Labem. Tak jsem zapadl do redakce vesměs mladých lidí. Vedle kolegy Peroutky je tu Arne Laurin, který dělal zástupce šéfredaktora Bedřicha Hlaváče, Bedřich Weiner je stejně starý jako já, hospodářský redaktor Gustav Stern není o mnoho starší a Loewenbach měl po maturitě.

Byli ke mně všichni nesmírně hodní. Když zjistili, že chci vystudovat práva, dali mi noční redakci, což znamenalo, že jsem přišel až v šest hodin večer, zapsal si do „zrcadla“ vše, co mám v sazbě, domluvil se se šéfredaktorem, co a jak se upraví, na čem záleží, co ještě musí do listu – a pak jsem jen řadil rukopisy, které mně redaktoři a přispívatelé nosili, označoval je pro sazárnu, jakým typem písma se mají sázet, opatřoval titulky a někdy v deset hodin jsem šel „lámat“, dohlížet na metéra, jak zařazuje sazbu do stránek, případně vyhazovat nebo škrtat, když to nevyšlo do daného místa. Před půlnocí jsem byl hotov a pak jsem jen čekal na poslední zprávy, které přinášel zřízenec z ČTK, na opožděné referáty z divadel, na vídeňský rozhovor s Paulem Kischem, který mi německy řekl, co je nového ve Vídni, přeložil jsem to a zařadil do čísla. A pak jsem čekal. Byla válka s Maďarskem o Slovensko, měli jsme preventivní cenzuru, musel jsem dostat telefonické povolení, že mohu číslo pustit. Někdy se stalo, že se cenzuře něco nelíbilo – pak jsem příslušnou zprávu, neboť o nic jiného nešlo, vyhodil a nahradil něčím jiným.

Před druhou jsem byl hotov. Zhasl jsem světlo, zamkl redakci, klíč dal portýrovi a šel domů. Redakce Tribuny byla u Beauforta v Jungmannově ulici, bydlel jsem na Vinohradech u Havlíčkových sadů. Tak pozdě už elektriky nejezdily, musel jsem pěšky za každého počasí. Poznal jsem za tu dobu všechny lehké holky, které mě zastavovaly na Karlové i na Purkyňově náměstí. Zprvu se patrně domnívaly, že jsem flamendr, a lákaly mě, později, když poznaly, že ze mě žádný obchod nekouká, loudily alespoň cigaretu, kterou jsem jim občas nabídl. Ale také ne vždy, protože jsem sám neměl. Vstával jsem v devět ráno a hned po snídani jsem se dal do studia. Bylo toho mnoho, počítali jsme, že druhá státnice váží 8 kg – tolik váží knihy ze všech státních zkoušek. Na přednášky jsem pochopitelně nechodil, na to už nebyl čas.

Dřel jsem. Důsledek byl, že když jsem pana Schwarze požádal o ruku jeho dcery, neměl proti mně jiných námitek (všechny už předem naprosto kategoricky vyvrátila Louisa), než že musím trochu přibrat, protože 47 kg je na čtyřiadvacetiletého mladého muže trochu málo. A můj otec přece zemřel před půl rokem na tuberkulózu. Slíbil jsem, že udělám, co je v mých silách, ale z toho, co jsem si vydělal, jsem rozhodně ztloustnout nemohl, přestože nám Schwarzovi posílali všemožnou aprovizaci. Se zásobováním to tehdy ještě vázlo na všech stranách.

Tak teď tedy začínám nový život. V poslední den října jsme přijeli do Olomouce, abychom strávili svoje líbánky na Hané. Oba jsme znali kouzelnou litografii Mánesovu, na které andělíčkové věnčí pár novomanželů jedoucích na voze taženém bujným spřežením. My také jeli kočárem, když jsme se vraceli ze Sedlčan, Louisa v bílém, se svatebním závojem, a tehdy nás poprášila přeháňka sněhu, ačkoli svítilo slunce.

„Říká se, že padá-li takhle znenadání sníh, znamená to štěstí,“ řekla mi Louisa a já byl o tom pevně přesvědčen. Z rychlíku jsme pak viděli celou labskou nížinu zavátou sněhem, stromy, ještě plné listí, byly polámané nečekanou tíhou. Tady v Olomouci je však teplo. Ubytovali jsme se zatím v hotelu, protože do svého bytu půjdeme, až se představím Mlčochovi. Jdu totiž do Olomouce především kvůli bytu. Mlčoch, poslanec živnostensko-obchodnické strany, zatím hospitující v sociálnědemokratickém klubu, hledá redaktora a nabízí vedle 1200 Kč měsíčně i byt. Zprvu jen pokoj a kuchyň, ale jakmile budou hotovy místnosti, které se adaptují pro administraci, třípokojový byt v Panské ulici. Všechny pokusy nalézti byt v Praze byly marné, ti, kdo ho měli, žádali tisícové částky odstupného.

A pak, Schwarzovi neměli důvod dávat mi svoji dceru, dokud nemám pevné, služebně placené místo a dokud nemám byt. Na těch pár stovek v Tribuně bych se ženit nemohl, zatímco v Olomouci mám možnost kromě svého platu získat ještě korespondenci. Sjednal jsem si ji už s Lidovými novinami v Brně, s Moravsko-slezským deníkem v Ostravě a s Tribunou. Prakticky to znamená, že jednu a tutéž zprávu, pouze jinými slovy, zatelefonuji na tři různá místa a vynese mi to totéž, ne-li více, než kolik dostanu od Mlčocha. Na 2000 až 2500 Kč měsíčně se už mohu ženit. A nadto je tu byt. Schwarzovi musí pochopit, že nemohu jít do Olomouce bez ženy. A že chci dostudovat, o tom jsem je ujistil. Chce-li pan Schwarz mít zetě doktora, je to i můj zájem.

Zámek Lidkovice u Sedlce ve středních Čechách

Olomouc se nám líbí. Hanáci nás hned poučili, že Olomouc je ten, nikoliv ta, jak se domnívají zaostalí a poměrů neznalí Čížkové – poprvé jsme slyšeli tuto přezdívku Čechů – a rádi jsme se podvolili. Vše nám je nové, všechno přijímáme s láskou, mazlíme se se starobylým městem plným kouzelných barokních kašen, s podivuhodným gotickým kostelem zasvěceným – představte si! – svatému Moricovi. Nechtěli jsme věřit svým uším, pro nás je přece „der kleine Moritz“ běžná figura židovských anekdot. Moric Jajteles. A tady má kostel! Dokonce katolický, raně gotický, s podivuhodnou hradební věží s cimbuřím, a vzadu v koutě u jeho zdi je nádherná skulptura Krista na Olivetské hoře, hodná norimberských plastik, které obdivujeme v jednom svazku Blauen Bücher. Bohatí novomanželé jezdí na svatební cestu do Benátek. My máme jen na Olomouc, ale nejsme o nic méně nadšeni jeho krásou a připadáme si jako v pohádce.

Já ovšem skáču střemhlav do plného víru života, politického, kulturního i hospodářského, tak, že jsem si to dosud nedovedl ani představit. Praha je příliš velká, má příliš mnoho časopisů, celé legie redaktorů, kdopak by se o ně staral? V Praze je redaktor právě tak anonymní, jako třeba holič. Znají ho jen jeho zákazníci, a ani ti by ho možná nepoznali na ulici, když nemá bílý plášť a neptá se: „Fazonku, vašnosti?“ Kdežto v Olomouci lze všechny redaktory spočítat na prstech, každý je zná, protože jsou všude na očích, na radnici, u soudu, na schůzi té či oné strany, při každé události mají vyhrazena význačná místa. Olomouc mě znal za pár dní. Daleko dříve, než já jej. Protože mně dalo práci, pamatovat si všechny ty mocné a důležité nebo domnívající se, že jsou důležití. A pak: Olomouc je dosud napůl německé město. Město, které teprve před rokem přestalo být úplně německé, třebaže většina jeho obyvatelstva byla vždy česká.

I to je něco nového pro Pražáka, který už Němce vůbec nebere na vědomí, protože teď, v samostatné Československé republice, jsou skromně zalezlí do kasina na Příkopech. Už je ani nenapadne provokovat buršáckými cereviskami a omezují se na divadlo – dnes už také jediné, protože Stavovské jsme si zabrali. V Olomouci je to jinak. Zde mají divadlo Němci, zatímco Češi hrají ochotnicky na jevišti Národního domu. Němci mají velké kavárny na náměstí, zatímco Češi jsou zastrčeni v Národním domě. A tak je to se vším. Začínám si uvědomovat, že přicházím do prostředí, kde se teprve začíná tvořit česká společnost a český kulturní život. Je to něco nového, co mě nesmírně láká, a těším se z toho, zejména když nalézám množství lidí přibližně stejně starých, kteří mají shodné zájmy.

Přirozeně, že je to především redakce Československého deníku, se kterou se důvěrně seznamuji. Je jiná než redakce Tribuny, odkud přicházím, nebo Národní politiky, kam jsem chodil za tatínkem. Především je malá. Dvě místnosti a v nich tři redaktoři: pan Müller, který zastupuje Mlčocha a je z nás nejstarší, pak dr. Nebeský a já. Mlčoch se ukáže jen v sobotu, kdy přijede z Prahy a napíše úvodník do nedělního čísla. Je to velmi slušný šéf, ponechal nám naprosto volnou ruku a stará se hlavně o svoji živnostensko-obchodnickou stranu. Vnitřní, olomoucké věci obstarává Müller, který každé odpoledne po obědě vysedává u rohového okna Národního domu s Kubišem, tajemníkem Severomoravské národní jednoty, takto živou kronikou Olomouce. Co neví Kubiš o místních věcech, nestojí za zmínku. Kulturní věci dělá dr. Nebeský, mně, nejmladšímu, zůstává vyhrazeno vše ostatní, hlavně tedy hospodářské věci projednávané v parlamentu, pak soudní síň, kam je třeba zajít, zejména když zasedají poroty. Stavím se na policii, zajdu na radnici pro referáty ze schůzí obecního zastupitelstva. Pomalu se vžívám do života Olomouce. Není to malé město, ale je přece jen přehledné, zejména když se vyloučí jeho německá část, které se věnuje kolega Waldmann z Mährisches Tagblattu.

Teď tedy začíná opravdu můj život. Protože to vše, co jsem žil až dosud, byla jen příprava. Učím se, stále se učím, mám sice druhou státnici a dvě rigoróza, ale chybí mi ještě třetí a rozhodně mám teď už daleko méně času než v Praze. Tady jsem zaměstnán od rána až do večera do desíti, protože nejen že se střídáme při lámání čísla, ale mám ještě korespondenci tří deníků a večer jim telefonuji zprávy. Z 1200 Kč bych těžko uživil sebe i Louisu, i když nám z Lidkovic posílají bedny potravin, zejména těch, které se na trhu nedostanou. A Louisa mě vykrmuje, zřejmě na příkaz rodičů. Tím více se musím učit, slíbil jsem přece, že udělám doktorát. Nezbývá, než chytit každou chvíli, zejména odpoledne po obědě a pak večer, kdy se po večeři vracím do redakce a čekám na telefony z Brna, Ostravy a Prahy.

Zatím se tedy živím, ale účel svého života nevidím jen v tom, abych se uživil. Něco chci. Mám nějaký životní cíl? Nemohu si nalhávat, že k něčemu cílevědomě směřuji. Přál jsem si dostat Louisu, a tu tedy mám. Teď chci udělat doktorát. Ne proto, že bych ho k něčemu potřeboval. Ani mě nenapadne věnovat se advokacii, jak jsem si kdysi myslel a jak si to patrně myslel i nebožtík tatínek. Politické ambice také nemám. Píšu. Ano, nepřestal jsem psát divadelní hry. Nezůstalo jen při komedii Když kvete kapradí, mám v hlavě ještě další práce. Snad to bude můj životní cíl. Ale nemohu říci, že bych si tím lámal hlavu. Zatím se o budoucnost nestarám, jsem docela spokojen s přítomností. Zařizujeme si byt, i když jen prozatímní, a Louisa se vžívá do role mladé paní. Sžíváme se s novým prostředím, Louisa je přece z venkova, nikdy nežila ve velkém městě a často jsou to malichernosti, které působí potíže. Mladá paní sice chodila do kuchařské školy, vařila i doma pro celou velkou domácnost, ale maso nikdy nekupovala. Na velkostatku se pekly husy, kuřata, zvěřina a maso posílal dvakrát týdně řezník ze Sedlce, automaticky, co právě měl. Teď je to jiné. Chtěli jsme telecí na řízky. Ale je rok po skončení války, velký výběr není, chodíme kolem výkladních skříní a dohadujeme se, jak se pozná telecí. To tmavé je hovězí, ale to světlé může být vepřové nebo skopové, čert aby se v tom vyznal. Konečně se paní odhodlá zeptat:

„Máte telecí?“

Řezník se na ni podívá trochu udiveně a pak jí řekne:

„Dyť se na něj díváte.“

Ale všechny obtíže se překonaly, nalezli jsme si na pravidelných přeplněných olomouckých trzích na náměstí „svoji“ bábu, která nám nosí až do bytu vše, co si předem objednáme: holoubata, zeleninu, ovoce, máslo, tvaroh... prostě všechno, všecičko, co dává žírná Haná, i domácí slivovici.

Dr. Bohuš Vybíral, knihovník Univerzitní knihovny a znamenitý překladatel ze slovinštiny, mne seznamuje s celým kruhem lidí, kteří mají přibližně stejné kulturní zájmy, především s profesorem Šprincem a městským tajemníkem ing. Nentwichem, s nimiž začínáme vytvářet kroužek pravidelně se scházejících, a k těm přistupují další, vesměs zdejší, a ti nás opět seznamují s dalšími, takže poznáváme Olomouc s jeho zvláštnostmi, s jeho odlišným postavením od hlavního města Moravy, kterému, jak se zdá, nemůže zapomenout, že hlavním městem Moravy byl kdysi sám. Je to docela jiné prostředí, než jaké znám z Prahy, mnohé, co v Praze bylo samozřejmé, začíná se tady teprve tvořit. Platí to zejména o uměleckém životě, o divadle a výtvarném umění. Olomouc ještě nemá svoje české divadlo, ale je už rozhodnuto, že je od nové sezony bude mít, a můj zájem se pochopitelně soustřeďuje tímto směrem, protože divadlo je zatím můj živel daleko více než cokoli jiného. Mám v zásuvce psacího stolku několik divadelních her, a i když mě nikdy ani nenapadne zadat je místnímu divadlu, jehož budu patrně kritikem, dokumentují přece skutečnost, že můj vztah k divadlu není jen platonický. Neposlouchal jsem marně přednášky Otokara Fischera o Hauptmannovi a o moderním českém dramatu.

Těším se tedy na divadlo, ale zatím ještě musím počkat, protože je tu fůra jiných věcí, které jsou daleko přednější, a ostatně zatím o divadle – ochotnickém – referuje dr. Nebeský. Já mám na starosti běžné záležitosti radnice, policie a hospodářství. Seznamuji se s oběma vedoucími tajemníky Obchodní komory, dr. Svěrákem a dr. Wittenbergem. To je Němec, mluví však perfektně česky a je nesmírně vtipný, má široké vzdělání a uvádí mě do olomoucké německé společnosti cukrovarníků, sladařů a textiláků, ale i penzionovaných rakouských vysokých důstojníků. Ti všichni se scházejí denně v německém Café Ruprecht na náměstí vedle divadla. Chodím sem také, protože zde dostanu všechny německé noviny – české mám v redakci – a k povinnosti řádného redaktora patří být informován. Tak si bezděky rozdělujeme funkce s kolegou Müllerem, který sbírá v kavárně Národního domu všechny klepy o české společnosti, zatímco já jsem dobře informován o německém táboře; a musím přiznat, že je ke mně dr. Wittenberg velmi loajální. Nic mi nesmlčí, nanejvýše požádá, abych o tom zatím mlčel. Ale i to je důležité. Učí mě jedné moudrosti, která se mi v životě určitě vyplatí: je třeba, abych všechno věděl, ale nemusím vše, co vím, hned vysypat. Lidé se musí spolehnout na moji diskrétnost a musí být přesvědčeni, že vím daleko více, než jen to, co říkám. Pak úvahy, které píšu do novin, budou mít daleko větší váhu.

Zatím si nemohu stěžovat na svoje postavení. Třebaže jsem nejmladším členem redakce, vydělávám si daleko více než druzí, protože nikdo z nich nemá korespondenci cizích novin. A protože se zanedlouho v Olomouci ví, že jsem zpravodajem tří časopisů v Praze, Brně a Ostravě, stoupá tím i moje váha a lidé sami mají zájem mě informovat. Znamená to ovšem intenzivní práci od rána až do noci, ale je mi pětadvacet let, Louisa mě vykrmuje za pomoci balíků, které chodí z Lidkovic, takže si troufám všechno zastat, a ještě se připravuji na třetí státnici a rigorózum.

Československá republika vstupuje do druhého roku své existence, mezinárodní politika se natolik konsolidovala, že zatím se nemusíme bát ani Maďarů, s nimiž jsme donedávna válčili, ani Polska, se kterým zůstává stále otevřená hranice na Těšínsku, Oravě a Spiši, ale tady je jednak generál Šnejdárek, a pak má Polsko mnohem větší starosti na jiných stranách, s Německem, Litvou, a především se Sovětským svazem, kde tisícikilometrová hranice je otevřena a nevyznačena ani geograficky, ani etnicky. Mezinárodně jsme tedy zatím zajištěni, ale vnitropoliticky to vypadá jako v každé mladé domácnosti, která se teprve zařizuje. Ani Němci, ani Maďaři a Poláci nejsou a nemíní být loajálními občany státu, který jim byl vnucen, a Slováci jsou zatím bezradní. Československo jim spadlo do klína naprosto netušeně, nebyli na ně připraveni, jako jsme se na ně připravovali my už desítky let. Vzpomínám si sám na poslední rok války, když jsem se sešel náhodou se slovensky mluvícími vojáky, že nikdo z nich neměl ani nejmenší tušení o práci nějakého Masaryka za hranicemi, nevěděli pranic o Pittsburgské deklaraci a docela samozřejmě se prohlašovali za Maďary, mluvící slovensky. Není proto divu, že ani dnes ještě nejsou schopni zvládnout lavinu problémů, které se na ně valí. Zařizují si školy od obecných přes střední až po vysoké, ale nemají ani učitele, tím méně profesory. Nemají ani pořádnou slovenskou gramatiku. Budují si divadla, ale nemají herce, vydávají časopisy, a nemají redaktory. Na Slovensko tedy jdou Češi. Jdou tam z idealismu, pomoci bratřím Slovákům, ale mnozí tam jdou i z vypočítavosti. Slovenská výhoda, to jest vyšší plat, odlučné, zajištěný byt, namnoze vynikající postavení, jakého by při nedostatečné kvalifikaci nikdy nemohli dosáhnout v českých zemích – to vše láká na Slovensko i lidi, kteří rozhodně nepřispívají k utužení československé vzájemnosti.

Vůbec se zdá, že idealismus prvního roku republiky je vystřídán dravou touhou mnoha lidí prodrat se rychle nahoru nebo zbohatnout. Začátkem listopadu se provalí aféra Jirákova. Vláda hledá v cizině investiční kapitál a rotterdamská bankovní společnost spolu s pařížskou Société générale nabízí prostřednictvím Pražské úvěrní banky 300 milionů franků za postoupení 200 000 tun cukru. Vláda se rozhodla postoupit to Národnímu shromáždění, ale bývalý profesor obchodní akademie a dnes sekční šéf a přednosta kontrolního oddělení při ministerstvu financí Jirák se snažil získat Strimpla, aby působil na ministra Beneše ve smyslu holandské nabídky, nabízel mu za to 150 000 Kč a Benešovi dával k dispozici 20 milionů Kč. Beneš zavolal policejního ředitele Bienerta a dal Jiráka zatknout. Spolu s ním byli pak zatčeni a vyslýcháni ředitel Pražské úvěrní banky Tůma, ředitel Živnobanky dr. Preiss a dr. Freund. Zároveň se přišlo na řetězové obchody s uhlím, v Mostě bylo zatčeno třináct osob, v Praze vyšší úředník Agrární banky.

Žijeme v době ústředen a kartelů, které jsou přechodem od vázaného válečného hospodářství k volnému trhu, a to jsou problémy, které nejvíce zajímají nově se tvořící Mlčochovu živnostensko-obchodnickou stranu. Právě vystoupil z klubu sociálnědemokratických poslanců a začíná agitovat pro sebe. Do redakce přichází jako vysloveně stranický redaktor pan Ostrý. Je to velmi dobrý člověk, orientovaný silně doleva, seznamuje mě také brzy s kruhem lidí, kteří, zejména na předměstích Olomouce, propagují marxistické zásady v tom smyslu, jak je v Rusku formuluje Lenin. Chodím mezi ně, čtu Komunistický manifest, debatujeme o otázkách, které jsou aktuální, ale můj dojem je, že je tu mnoho řečí, a málo konkrétního. Protože se však připravuji na třetí státnici a jedním ze zkušebních předmětů je i národní hospodářství, zajímá mě to vše i z hlediska národohospodářské teorie a hledím se dostat nějak věci na kloub. Na ruku mi jde tajemník obchodní komory dr. Wittenberg, který mě seznamuje s německou klasickou ekonomií, s Roscherem i s katedrovými socialisty, ale zejména s Böhm-Bawerkem, Miesesem a s vídeňskou školou. Otevírá se mi teorie hraničního užitku, a tím přirozeně i definice hodnoty, čímž je pro mě vyřízen Marx, jehož Kapitálem jsem se právě jakž takž prokousal, i s fantaziemi o práci jako měřítku hodnot.

Dne 20. listopadu vystupuji poprvé v životě na řečnickou tribunu. V Napajedlích se pořádá schůze proti drahotě, proti obchodování bank se zbožím, proti hospodaření ústředen a kartelů. Mluvil jsem spatra, ani poznámky jsem si nedělal, a měl jsem před širokým publikem v přeplněné zasedací síni městské radnice velký úspěch. Až do dnešního dne jsem nevěděl, že jsem řečník, neměl jsem k tomu také nikdy příležitost. Teď to tedy vím a moje sebevědomí tím značně stouplo. Ale zároveň se dík přípravám k třetí státnici dostávám stále více k národohospodářské tematice. Jako by se mi otevíral nový svět, začínám se dívat na vztahy mezi věcmi a lidmi docela jinýma očima. Začínám psát pravidelné nedělní národohospodářské přehledy a nejméně jednou v týdnu píšu úvodník na hospodářské téma. V listu zavádím také pravidelnou hospodářskou rubriku, která má denně dva sloupce zpráv.

Na Silvestra jsem zorganizoval – bez vědomí Mlčochova – vydání silvestrovského čísla. Je to něco docela nového v historii českých časopisů. Vzpomněl jsem si na Münchener Neueste Nachrichten, které vydávaly každý rok masopustní číslo. Tatínek je přinášel domů a srdečně se mu vždy smál. V dohodě s celou redakcí jsme se pokusili o totéž. Dne 31. prosince vyšel Československý deník jako obvykle, zevně nebylo na něm nic nápadného, ale od první do poslední řádky, včetně inzerátů, to byla jen a jen psina, taškařice a satira. Nešetřili jsme nikoho. Hned na první straně byl přes tři sloupce tučný titul: dr. Kramář provolán ruským carem. Protože tehdy byla intervence proti bolševikům na denním programu národních demokratů, vedených Kramářem, byla to senzace prvního řádu. Uvedl jsem ji jako telegram z Haparandy, protože z tohoto finského pohraničního městečka chodí nejvíc novinářských kachen o Rusku. Další zprávou bylo, že se chystá ministerstvo Buřívalovo, že v Maďarsku bude zavedena inkvizice, že národní demokracie prohlásila dr. Kramáře za svatého... Ale byly tam i osobní zprávy olomoucké. O redaktorovi Mährisches Tagblattu Waldmanovi, figurce v Olomouci velmi populární, zde byla zpráva, že byl převezen do nemocnice, protože se přejedl příliš tučných novinářských kachen a že po sobě zanechává pět nezaopatřených dětí a tolikéž vdov. Že na místo velmi nepřesného olomouckého orloje budou umístěny přesné elektrické hodiny, místo Trojice bude postaven památník osvobození. Rozčilovali jsme se, že byla zločinně poškozena olomoucká tabáková plantáž, habrová alej v městských sadech, že obchodník Komárek právě dostal zásilku perských koberců, které budou přidělovány na potravinové lístky místo chleba. V hospodářské rubrice jsem se rozepsal o zavedení daně ze spaní, vycházeje z předpokladu, že spát více než šest hodin je přepych. Daň by měla i mravní dosah, protože by postihovala spaní osob na výdělek, a čelila tak prostituci. Naopak na podporu populace by u manželů mohly být dvě hodiny týdně nezdaněny. Také inzeráty tu byly: Chcete si zařídit hernu? Obraťte se s důvěrou na odbornou firmu exministr Stříbrný. Literární novinka: Memoáry ministra železnic dr. Frankeho: Jak jsem se stal z orientálního filologa ministrem železnic. Legrace prvního řádu! Psy, kočky, morčata koupíme v každém množství. Nabídky pod značkou Moravské klobásy.

Číslo způsobilo v Olomouci senzaci. Je to těžko uvěřitelné, ale našlo se mnoho lidí, kteří to brali vážně. Respektive nepřečetli si vše, spokojili se jen titulkem, a byli vyjeveni. Platí to především o hlavní zprávě, že byl dr. Kramář prohlášen ruským carem.

„No vidíte, a unás mu pořád nadávali, že chce intervenci proti bolševikům.“

Jak nám sdělil kolega Müller, stalo se v kavárně Národního domu číslo předmětem vzrušených debat, než přišli na to, že ostatní noviny tu zprávu nemají, a ani pražské nic nevědí, a než si někdo přečetl i další zprávy a přišel na to, že by to mohla být jen psina. Pak se veřejné mínění rozdvojilo. Ti, kdo tomu na první pohled věřili, a teď byli blamováni, se rozčilovali a nadávali nám, ale dost jiných, ba většina, přišla na chuť silvestrovské legraci a blahopřáli nám. K těm patřil naštěstí i Mlčoch, protože pochopil, že jsme jeho nově založenému časopisu udělali opravdu dobrou reklamu.

* * *

Přichází rok 1920, kdy se s Olomoucem sžívám. Seznamuji se se zdejšími výtvarníky jako spoluzakladatel Klubu přátel umění, především s Julkem Pelikánem a jeho iniciativní paní, která je Židovka a rychle se spřátelí s Louisou. Často se navštěvujeme, Pelikán vytesal do bílého mramoru krásnou Louisinu bustu a jeho prostřednictvím přicházím do styku s mladým profesorem kreslení Bohumilem Krsem, žákem Kyselovým, se selským Františkem Hoplíčkem – říká se mu Hoplas – žákem prof. Bukovce, s Františkem Rekem, který jen živořil, se Schwaigerovým žákem Oldřichem Lasákem, znamenitým karikaturistou a portrétistou, jakož i s paní Martou Rožánkovou-Drápkovou, která má obchod malířskými potřebami v Pasáži a o které jsem ani netušil, že je žačkou Kalvodovou. Maluje pěkné krajiny, ale i květiny a zátiší. Ode všech jsem si koupil příležitostně obrázky, také od Jaroslava Votruby jeden z Podkarpatské Rusi, druhý z Hané, dříve než odešel do Bratislavy a stal se víceméně Slovákem.

V mém životě dochází ke změnám, které, třebaže jsou to zdánlivé maličkosti, přece jen pro mě mnoho znamenají. Především jsme se přestěhovali do definitivního bytu v Panské ulici, kde máme ve starém domě celé první patro, tj. tři pokoje, kuchyň a předsíň. Je to prastarý dům v jedné z nejstarších částí města, a tudíž i primitivní. Záchod je na konci dlouhé otevřené pavlače, nemáme koupelnu, musí nám stačit přenosná sedací vana, a nemáme ani spíž, kterou nahrazuje skříň ve schodišti. Ale je to přece jen prostorný byt, kam umisťujeme svůj nový nábytek. Do tohoto bytu se mi narodila moje dcera Jitka a tady jsem také promoval. Ale to už jsem byl v Olomouci známou osobností, měl jsem několik přednášek – první byla o burze, o jejímž zřízení v Olomouci se právě jedná – a jsem také členem všech možných kulturních podniků. A také jsem získal pravidelné zpravodajství pro nově založený vládní časopis, určený k informaci ciziny, Prager Presse, jehož šéfredaktorem je Arne Laurin.

Klub přátel umění začíná pořádat výstavy výtvarníků. Jednou z prvních je výstava malíře Podyjí Romana Havelky, od něhož si kupuji překrásný olej Dyje pod Bítovem, a když hodonínský SVUM pořádá výstavu slovinského umění, jedeme s Louisou, dr. Vybíralem a Pelikánem do Hodonína. Cestou se stavíme v Uherském Hradišti u Obrátila, jehož obrovská knihovna bibliofilských tisků naplňuje několik pokojů, a pak navštívíme Krese. To je zážitek svého druhu jedinečný. Kres žije jako poustevník ve dvou přízemních místnostech vytápěných železnými kamny, které stojí uprostřed jedné z nich – černá plechová roura jde rovnou do středu stropu a v těchto dvou místnostech má svinčík, že je to neuvěřitelné. Všude prach a špína, almary, stoly i židle přeplněné krámy, hadry, hrnečky se zbytky jídla, sklenicemi... V koutě rozestlaná postel.

A špinavé, oprýskané zdi jsou ověšeny obrazy, originály vesměs bez rámů, bez ladu a skladu, mnohdy dva na jednom hřebíku: Kalvoda, Úprka, Hudeček, Kašpar, Švabinský, kdekdo, na koho si vzpomenu, je tu zastoupen jedním nebo více plátny. A Kres vytahuje z velkého prádelníku přecpaného mapami hotové kresby a akvarely Kašparovy, které znám z reprodukcí Jiráskových románů, ukazuje akvarely Schwaigerovy... Jen tak namátkou se zeptám, nemá-li něco klasického.

„Ale jo, něco tu bude...“ a už vyhrabe odněkud ze spousty desek a papírů kresby Quido Mánesa. Je neuvěřitelné, jaké bohatství je tady zahrabáno. Kres se zná se všemi moravskými výtvarníky, pohostí je ve svém herberku vlastní slivovicí a moravskými klobásami, mohou u něj přespat a za to si sbírá; kdejaký obrázek mu věnují.

„Chtěl jsem od Úprky, aby mě namaloval v kožichu – tuhle v tom,“ ukazuje dlouhý slovácký kožich s vyšitými květy na zádech, který visí na zdi na skobě.

„A on si mě, na potvoru, postavil tuhle ke kamnům a maloval. Však se podívejte, jak se potím.“ Opravdu. Kres v kožichu je rudý jak pivoňka a tváře se mu lesknou potem na olejovém portrétu téměř metr vysokém.

V Hodoníně navštěvujeme velkou reprezentační výstavu slovinského umění. Dr. Vybíral je jakýmsi konzulem slovinských umělců v českých zemích, překládá ze slovinštiny a je pochopitelné, že tedy seznamuje i nás se slovinským malířstvím, které se reprezentuje poprvé v Československu. A je opravdu zajímavé, takže o něm píšu dva obšírné referáty do Prager Presse, které jsou v Lublani velmi uvítány, protože německy psaný časopis pražské vlády jde do celého světa a obsáhlý, pozitivní referát o současném slovinském malířství znamená tedy značnou reklamu. V Hodoníně se také seznamuji s naším vyslancem ve Vídni dr. Kamilem Kroftou, který rovněž přijel na výstavu. Obědvali jsme všichni pohromadě a mluvilo se nejen o slovinském umění, ale i o poměrech v Rakousku, které jsou teď velmi neutěšené. Pochopitelně mě to zajímá, protože ve Vídni žije Louisin bratranec J. M. Velemínský, libretista Lehárův, s nímž jsem se seznámil v Lidkovicích a který nás navštívil i v Olomouci.

Redakce Československého deníku se zatím změnila. Dr. Nebeský odešel do ministerstva zahraničních věcí, Mlčoch získal ve volbách šest mandátů v prvním skrutiniu, což je nesporný úspěch, ale znamená to také určité zatížení redakce, která se teď musí více věnovat straně. Vedle Ostrého přibírá Mlčoch za redaktora pana Vránu, bývalého obuvníka, který je velmi tichý, úslužný a skromný, ten povede stranickou rubriku, a jeho choť, vzdělaná a příjemná dáma, dostane Ženskou hlídku. Odchodem dr. Nebeského mi připadla kulturní rubrika, o kterou kolega Müller nemá zájem, a chystám se tedy na funkci divadelního referenta, protože dosavadní německé divadlo přejímá Družstvo českého divadla na šest let. Zatím chodíme s Louisou do německého, které tu hostuje. Nezapomenutelným představením byl Hauptmannův Potopený zvon. Nebyl jsem na něm, musel jsem dělat noviny, a šla Louisa. Čekal jsem na ni po představení a k mému největšímu úžasu mi vletěla do náruče rozesmátá, jako všichni, kdo vycházeli z divadla, což při tragickém konci, kdy umírá Jindřich při vycházejícím slunci, bylo přinejmenším podivné.

Louisa mi to vyložila: Ve čtvrtém dějství, kdy přijde Rautendelein navštívit nemocného zvonaře do jeho bytu, usedne k němu na postel. Ale postel byla nějaká fórová a ubohý Jindřich se v té chvíli se slamníkem propadl, takže mu ani nos nekoukal. A v tom okamžiku musí Rautendelein odříkat verše: Wie gehťs dir, gehťs dir wohl? (Jak je ti, je ti dobře?) Pochopitelně, že publikum se válelo smíchy. Zaběhl jsem ještě do redakce a telefonoval jsem do Prager Presse zprávu pod titulem Das versunkene Bettgestell – Potopená postel.

31. května zemřel Eduard Vojan. Dostal jsem tu zprávu dopoledne a běžel jsem s ní za Louisou. Oba jsme byli zdrceni. Vzpomínali jsme na večery, kdy jsme, většinou na druhé galérii k stání, poslouchali jeho Cyrana, Borkmanna, Francka a Valdštejna a nemohli jsme pochopit, že ten velký herec už nežije, že ho už nikdy neuvidíme a neuslyšíme. Vzpomněli jsme si na jeden večer u přítele Krešla v roce 1915, kdy kolega Domorázek při zhasnutém světle „dělal Vojana“. Uměl tak dokonale napodobit jeho hlas, že byl k nerozeznání, když recitoval „To gaskonští kadeti jsou“.

V neděli 20. června se vrátil do Olomouce 6. hanácký pluk ruských legionářů. Olomouckým velitelem je generál Kroupa, který také čekal s představiteli obce, okresu, obchodní komory atd. u radnice, aby legionáře uvítal. Lidí tu bylo jako máku, mávali a vítali vracející se, ale ti v okamžiku, kdy je Kroupa oslovil, začali pískat a vůbec ho nepustili ke slovu. Uvítání se nekonalo, legionáři byli odkomandováni do kasáren a byl z toho skandál. Část tisku štvala proti Syrovému a proti Kroupovi, který nebyl legionář. Ministerstvo národní obrany se však postavilo za Kroupu a legionáři, vedení podplukovníkem Jarošem, se za dva dny Kroupovi omluvili. Zmiňuji se o tom proto, že už tehdy, v roce 1920, začala politická agitace, která rozdělovala nejen legionáře, ale celý národ na dvě fronty.

V červnu jsem také promoval, zajel jsem na promoci z Olomouce a téhož dne jsem se vrátil. Na nějaké oslavy, obědy atd. jsem neměl ani čas, ani peníze – hlavně ani pomyšlení. Měl jsem dcerku, do Olomouce přijela tchyně, bylo práce a starostí nad hlavu. Chystali jsme se, že Louisa odjede na letní měsíce do Lidkovic, protože zásobování v Olomouci, především mlékem, velmi vázlo a holčička byla drobounká, tak drobounká, že když ji můj tchán poprvé spatřil, šel se podívat do zahrady, jak se mi mnohem později přiznal, kam ji pohřbíme. Ale to byl zbytečný strach, za dva měsíce se spravila tak, že to všechny překvapilo, je neobyčejně živá, začíná se stavět, chytá se síťky v postýlce a pokud může, stojí, stane se dokonce, že ve stoje usne a neupadne, drží se pevně síťky.

Prvního září 1920 zahajuje sezonu stálé české divadlo. Je to velká událost v kulturním životě Olomouce, který byl v celé historii středem českého života na Hané, ale v důsledku nešťastného „vyrovnání“ měla německou správu, která potírala český kulturní život v samých zárodcích. Píšu k zahájení Smetanovou Libuší dva články, které končí přáním, „aby se divadlo stalo divadlem prvotřídním, nikoli pouze filiálkou pražských scén, aby šlo svou cestou, aby přispělo české dramatické moderně k prospěchu a aby si osvojilo heslo ,Vždy za uměním‘“. Divadlo vede kapelník Wilkonský, jehož žena, operetní subreta Monzáková, jak se brzy ukázalo, má na repertoár nemalý vliv. Z herců je tu Jára Sedláček ze známé herecké rodiny pražské, bratr paní Anduly Sedláčkové, která vystoupila pohostinsky v Princezně Pampelišce, Drahoš Želenský, znamenitý Francek z Maryši, stojí v čele činoherního ansámblu s manžely Kurandovými. V opeře vede Demkov, v roli Libuše vystoupí pohostinsky bývalá primadona Národního divadla, choť primáře olomoucké nemocnice paní Bobková-Votrubová, jejíž manžel je také předsedou divadelního družstva.

Německé časopisy uvítaly zahájení české sezony zuřivou šovinistickou kampaní. Vyzývají německé a židovské obyvatelstvo Olomouce, aby divadlo bojkotovalo, a nemohou se smířit s tím, že se o ně budou dělit Češi a Němci v poměru 2:1, ačkoli to vlastně preferuje německý živel, který ani ve městě samotném netvoří jednu třetinu obyvatelstva, vůbec nemluvě o ryze české Hané, které je přece divadlo také určeno. Odpovídám na německé běsnění klidně tím, že my ani německé divadlo bojkotovat nebudeme, až zase napřesrok na jaře bude hrát, protože my jdeme za uměním.

V polovině září došlo také ještě k jedné velké události: byla slavnostně zahájena první autobusová linka do Drahánovic, Tršic, Dolan a na sv. Kopeček. Mezi Olomoucem a Přerovem, kde leží řada velkých obcí, to zatím nejde, protože silnice jsou v hrozném stavu. Zúčastnil jsem se zahajovací jízdy. Autobus má tvrdé gumy, nikoli pneumatiky, na nerovných silnicích se příšerně otřásá, okna drnčí, plechová karoserie se třese a motor hučí, takže není slyšet vlastního slova. Při jízdě se za vozem zvedají oblaka prachu, protože silnice je nerovná, prašná, s hlubokými kolejemi. O nějakém asfaltu, nebo dokonce snad betonu, není ani zdání. Ale lidé z vesnic jsou nadšeni, že se dostanou „pohodlně“ do města, a vítají první autobus muzikami a slavobránami.

V prosinci se objevuje v redakci nový člen: V. H. Jarka, sympatický blondýn, hudebně vzdělaný, vtipný, velký bibliofil, a s ním přichází i jeho krásná choť, štíhlá brunetka, která je zaměstnána jako prodavačka v jednom zdejším obchodě. Rychle se spřátelíme a Jarkovi nás často navštěvují v našem novém bytě v Panské ulici, teď už pěkně zařízeném. V Československém deníku vedu teď i kulturní rubriku, kde je mým věrným spolupracovníkem Otto F. Babler, který překládá ze všech možných jazyků, především slovanských. Ve vánoční příloze otiskuji jeho dva zdařilé překlady veršů Hölderlina a Rainera Marii Rilkeho, články o lordu Byronovi a Beethovenovi. Mimo to jsou tu dvě povídky, a sice Advent, kterou napsal A. Jirkovský (což je můj pseudonym), druhá jsou Nové teorie od A. N. Goljubina (což je opět můj pseudonym, pod kterým jsem psal už povídky do Národní politiky dávno před válkou). Pod svým jménem mám tu úvahu o dramatu.

To psaní pod pseudonymem je dáno nutností. Co mně posílají místní „spisovatelé“, nedá se tisknout. Žádat o příspěvky uznané autory je svízelné ze dvou důvodů: Předně nemají zájem psát do provinciálního časopisu, nota bene jakési neznámé, teprve začínající strany živnostníků (to jsou přece ševci, krejčí apod., není-li pravda?), a pak je nutno šetřit honoráři. Chudák Babler píše za krejcarové honoráře a já přirozeně zadarmo, v rámci svého platu, právě tak jako ostatní členové redakce. Jenomže Müller není spisovatel, ani básník, Vrána je rád, dá-li dohromady článek o potřebách středostavovského hnutí, při kterém hlavně cituje úvodníky a parlamentní projevy Mlčochovy, a Nebeský tu už není. Takže nakonec nezbývá, než napsat si všechno sám a aby to čtenáře neodradilo nebo aby si nemyslel, že nikoho jiného nepustím do listu, píšu beletrii i verše pod pseudonymy.

Rok 1921 začíná dramaticky. Koncem minulého roku, den před Silvestrem, uvedl Wilkonský Dalibora. Ale jak! Miluji Smetanu, mohu říci, že ho znám zpaměti, v Daliboru jsem slyšel Karla Buriana i Emu Destinnovou (stál jsem na metr od ní na jevišti jako „lid obojího pohlaví“ v 1. dějství). Přirozeně, že na olomoucké provedení nekladu měřítko opery, provedené pod taktovkou Kovařovicovou. Ale to, čeho jsem byl svědkem, bylo horší, než jsem si vůbec dovedl představit. Miladu zpívala Herma Žďárská, kdysi slibná vycházející star, která se objevila na pražské scéně. Ale to byla minulost a na Miladu rozhodně nestačila. „Nechtějte být hned Isoldami, začněte Jitkami,“ napsal jsem a litoval, že je škoda toho hlasu. Ukázalo se, že ani pan Demkov není hrdinný tenor. Ale nejhorší ze všeho byla zmatená, nepochopitelná režie, která celé představení rozklížila. „Odvážit se takhe provést Dalibora zasluhuje uznání. Bezmezná odvaha! Ale génia nelze zabít – ani takovým provedením, jako bylo olomoucké.“

Je z toho aféra. Ansámbl olomouckého divadla se postavil proti mně, režisér nešťastného představení hrozil, že o mě přerazí hůl, až mě potká, nemohl jsem se odvážit na svoje redakční sedadlo do divadla. Za týden, 6. ledna, vyšlo toto moje prohlášení:

„Stává se poslední dobou častěji, že jednotlivé osoby ansámblu českého divadla v Olomouci, nespokojeny s referáty o svých výkonech, upírají mi v dopisech i osobně, namnoze způsobem mezi gentlemeny rozhodně neobvyklým, jakoukoli kvalifikaci. Ježto vidím, že můj úmysl kritikou vychovávati nedochází porozumění a že jsou mi podkládány úmysly zcela jiné, že osoby, kterým jsem v jejich interpretaci něco vytknul, pokládají se za osobně dotčené a vyhrožují mi namnoze násilnostmi, nepokládám za účelné zabývati se dále českým divadlem v Olomouci.“

A od toho dne jsem přestal psát referáty o divadle a v listu jsme mu vůbec nevěnovali pozornost. Wilkonský je vedl opravdu od desíti k pěti, na tom jsme se shodli všichni, kdo jsme psali kritiky do časopisů, a tak, když se na jaře chýlila česká sezona ke konci a jednalo se o to, má-li se smlouva s Wilkonským obnovit, rozhodli jsme se na valné hromadě družstva zakročit. Pozval jsem všechny stejně smýšlející k nám na čaj a chlebíčky a zde jsme dohodli i postup. Na valné hromadě, která se konala v divadle – na jevišti sedělo družstvo a ředitelství divadla, v hledišti bylo obecenstvo, a tedy i my, opozice – jsem vystoupil a kriticky rozebral celou činnost divadla za uplynulou sezonu. Všechny námitky ředitelství i jednotlivých herců jsem vyvrátil, odpověděl na jejich argumenty a po vzrušené, asi dvouhodinové debatě bylo rozhodnuto, že s Wilkonským smlouva obnovena nebude. Družstvo už má nabídku od ostravského Drašara, která také byla přijata. S Wilkonským odešla i většina jeho personálu.

Dne 10. srpna zahájil Drašar novou sezonu znamenitým provedením Fibichovy Šárky, den na to provedl Tajemství, načež přišla Rusalka, Prodaná a Dvořákův Král Václav IV. s Milošem Novým v titulní roli. Drašar si přivedl znamenitý soubor mladých lidí, nikoli vysloužilce, jako tomu bylo u Wilkonského. V opeře to byly Modestinová, Micková, Kühn, Křikava, Svojsík, Vaněčková, režii měl Vilím, dirigoval zprvu Budík, ale brzy přišel Karel Nedbal. Výpravu měl architekt Loula z Budějovic. Koncem srpna jsem se dočkal i rehabilitace Dalibora, který byl konečně dáván ve znamenitém provedení. Ale to už jsem referáty o divadle nepsal, svěřil jsem tuto funkci V. B. Jarkovi, který o ni stál, hudbě rozumí a je velmi dobrým kritikem. Udělal jsem to také proto, že mě požádal ředitel Drašar, abych převzal redakci Meziaktí, což byl program rozšířený na čtyři strany. Měl jsem tedy k dispozici tři strany, jednak k referátu o dávané hře, ať to byla opera nebo činohra, ale také k širším a závažnějším úvahám, například o současném americkém divadle (právě se objevuje O’Neil), o Ibsenovi a moderním dramatu apod.

Drašar jezdí s divadlem pravidelně i do Přerova, Prostějova a Opavy, na jevišti se objevuje řada nových mimů, začínající Korbelář, Jarka Svobodová (hrála Strindbergovu Slečnu Julii), pohostinsky vystupují Mařák s Cavannovou v Aidě a v Tosce. Píšu o tom v novinách a srovnávám: z dvaceti šesti nově uvedených her připadá polovina na operu, devět na operetu a čtyři na činohru, přičemž úroveň všech představení je velmi vysoká.

A do téhle divadelní idyly najednou zavřeští válečná polnice: Karel Habsburk se pokusil o puč v Budapešti. Československo mobilizuje. Je neděle 23. října 1921 a já okamžitě odjíždím do Terezína. Nerad, k tomu se přiznávám. Doma zůstává žena s dvěma dětmi, protože v červnu se nám narodil chlapeček a Louisini rodiče už nejsou v Lidkovicích, které tchán prodal, když Louisin bratr Arnošt, kapitán jezdectva, s kterým se počítalo jako s dědicem velkostatku, zemřel po nešťastním pádu z koně. Odjíždím do Litoměřic k svému kádru. Tady je zmatek, nikdo s mobilizací nepočítal, nemají uniformy, ale nemají ani ubytovací možnosti a zatím nevědí, jak to bude se stravováním. Setkávám se tu se starými známými z války, většinou jsou to ovšem sudetští Němci, kteří koukají jako vyjevení na vše, co se děje.

Nemám chuť civět tady docela zbytečně a čekat, co se stane. Promluvil jsem si s nějakým důstojníkem, který, jak se zdá, to organizuje, dal jsem mu adresu a peníze na telegram, aby mě vyrozuměl, až mě bude třeba, a za dva dny jsem byl zpátky v Olomouci. Měl jsem nos. Karla posledního odvezli, odkud přišel, a pro jistotu ho pak konfinovali někde na Madeiře, mobilizace byla odvolána a vánoce jsme už trávili v pravé mírové náladě pod stromečkem se všemi náležitostmi a obřady, jak se v naší rodině – totiž v rodině mé matky, u Pokorných – tradují už déle než celé století.

Rok 1922 je ve znamení německé inflace. Hjalmar Schacht provádí záměrnou politiku úplného znehodnocení marky, aby dokázal nemožnost reparací uložených Německu po prohrané válce a aby přivábil cizí, především americký kapitál k investicím do německého průmyslu. Ruku v ruce s markou se hroutí i rakouská měna, zatímco československá koruna, jako jediná ze středoevropských měn států, které vznikly na půdě monarchie, zaznamenává stálý vzestup směnné hodnoty. V lednu se platí za 100 Kč v Curychu 10 franků, v červenci 11,10, ve Vídni 560 šilinků, v srpnu v Curychu 14,80, ve Vídni 1325 a v Berlíně 2158. Jsem s rodinou v Harrachově a jezdíme přes hranice na kupovat. Lákají mě zejména knihy, které získávám prakticky za pár haléřů, monografie o Michelangelovi, kompletní dramata Strindbergova, Burghartovu Renesanci... V Německu platíme korunami, po kterých je obrovská poptávka, protože jsou pevnou měnou, zatímco německá marka se hroutí do bezedné propasti, za korunu se platí desetitisíce, pak statisíce a nakonec miliony marek.

Zajel jsem si do Lipska na veletrh – stálo to vše, i s noclehem v prvotřídním hotelu a s jídlem v nejlepších restauracích, za tři dny asi 100 Kč, přičemž jsem vysloveně utrácel a nakoupil ještě dárky pro rodinu. Je to poučný zájezd. Nezajímá mě veletrh, ale zajímají mě lidé. Mluvím německy tak dokonale, že nikdo ve mně nepozná cizince. Mám tedy možnost vyptávat se a debatovat. Večer v Lutherově sklepě je k tomu vhodná příležitost, i když ti, s nimiž mluvím, nejsou Sasíci, ale Němci z Porýní. Uvědomuji si, že se něčeho bojí. Mají v sobě pocit lidí, kterým bylo ukřivděno, protože prohráli válku a ztratili Poznaňsko, Alsasko a Lotrinsko, východní Prusko je odděleno od říše polským územím, a ještě mají platit reparace. Lidé, s nimiž mluvím, jsou většinou průmyslníci, obchodníci, kteří nejsou odkázáni na pevné platy a dovedli se už zřejmě přizpůsobit znehodnocování měny útěkem do reálných hodnot, takže nejenže neztrácejí, ale dokonce ještě získávají, čím více se marka řítí do bezedné propasti. A tihle lidé si vůbec neuvědomují, že něco zavinili, že začali válku, že rabovali a drancovali Evropu od Belgie až po Ukrajinu. Vůbec nemají pocit viny, ba naopak, jsou přesvědčeni, že jim bylo ukřivděno, a v hloubi duše pěstují velký sen o pomstě, která přijde. Zatím nevědí co, kdy a jak, ale věří, že to přijít musí, protože Bůh Německo neopustí.

Je zajímavé, že tuto víru v nějakého německého nebo Němcům zvlášť nakloněného Boha slyším ze všech stran. Není to ovšem nové, pamatuji se, že mě tím častovali už za války moji kamarádi ze Sudet. Byli to lidé velmi, velmi průměrného vzdělání, u devátých landveráků to byli z devadesáti procent učitelé, ale osobovali si právo kritizovat kdekoho na světě. Podle nich není kulturnějšího národa nad Němce, protože ti dali světu Goetha, Beethovena, Dürera a Kanta, zatímco Francouzi jsou nemravní a zkažení, Italové jsou zloději, Rusové zavšivení, a tak snad jen Angličani za něco stojí s tím jejich Shakespearem.

Nadhodil jsem jim německou slovní hříčku:

„Freulein, kennen Sie Ibsen?“[5]

„Nee, wie macht man das?“

Ale nerozuměli, zřejmě také nevěděli, co je to „Ibsen“.

Vracím se z Německa posílen ve své víře v pevné Československo, zemi, kde je demokracie nikoli jen na papíře, ale skutkem, zemi, která jediná ze všech, jež prošly válkou, si dovedla dát rychle své hospodářství do pořádku, což byla větší práce, než se na první pohled zdá. Nesmíme totiž zapomenout, že většina československého průmyslu je v rukou Němců nebo rakouských Židů, jako např. Rotschildovy Vítkovické železárny, a ti nemají zájem budovat silný československý stát. Jenomže košile bližší než kabát a pevná koruna, vyrovnaný rozpočet, právní jistota jsou hodnoty, které prospívají všem, tedy i německým průmyslníkům v Čechách, a ti jsou proto docela rádi, že jsou zatím Čechoslováky, rozhodně raději, než kdyby byli Němci nebo Rakušany. Říká to ostatně docela otevřeně při velkém banketu na počest ministra Grubera generální ředitel Vítkovických železáren Sonnenschein. Zúčastnil jsem se ho s delegací novinářů a měl jsem poprvé v životě možnost procházet tak velkým průmyslovým podnikem.

* * *

Po prázdninách se náhle mění moje dosavadní postavení. Seznamuji se s Janem Vacou, majitelem velkostatku v Příkazích u Olomouce, členem mnoha správních rad rolnických cukrovarů, který teď začíná budovat koncern moravských cukrovarů – konkurenci obdobnému podniku Stoupalovu. Vaca je národní demokrat, Stoupal agrárník, a proto je daleko vlivnější v moravské zemědělské společnosti. Politické poměry, dosud nezajímavé, se začínají stále více vtírat do denního života. Když jsem před třemi roky do Olomouce přišel, měl národnědemokratickou většinu a starostou byl národnědemokratický předák dr. Fischer, advokát a známá postava olomoucké předválečné společnosti. Při volbách, které následovaly, dostali se k moci socialisté a sociální demokrati, na místo starosty pak přišel soudce dr. Mareš. Velmi brzy jsme se spřátelili, je to veselý člověk, naše rodiny se navštěvují, chodíme společně na vycházky, zejména každý pátek do Pavlovic, kde mají v jednom hostinci vždy zabíjačku a Louisa nakupuje maso i na neděli.

Teď se tedy seznamuji s Vacou a dostávám se do docela jiné společnosti. Jeho okolí tvoří hlavně zemědělci, většinou však orientovaní národnědemokraticky, odpůrci „moravského zeměpána“ Stoupala. V pozadí – nebo v popředí, jak se to vezme – je boj o cukrovary. Přejímají je z německých rukou; stojí proti sobě tzv. cukrovary živnostenské (totiž německo-židovské) Mayova koncernu a družstevní rolnické, což je skupina Stoupalova a Vacova a bojují o nadvládu v Židlochovicích. Zároveň však se vede boj i o majoritu v některých bankách, především v Moravské agrární. Osobně je mi to vše hodně vzdálené, ale láká mě Vacův plán velké výstavy, která se má v Olomouci uspořádat. Jako její tajemník je povolán do Olomouce dr. Hora, ministerský rada na ministerstvu obchodu, jehož sestra je stará kamarádka mé sestry Evy a snad přes ni se o mně Hora dovídá. Upozorní Vacu a ten mně nabídne neporovnatelně lepší podmínky, než jaké mám v Československém deníku, půjdu-li k němu jako tiskový šéf příští výstavy.

Velmi dlouho se rozmýšlím, než tuto nabídku přijmu, a rozhodně to nedělám jen pro materiální zajištění. Je tu ještě něco jiného, daleko důležitějšího. Když jsem přijal místo redaktora u Mlčocha, byl jeho časopis víceméně nestranický, protože i když se věnoval především zájmům živnostníků, nemělo to politické pozadí, protože žádná živnostenská strana tehdy ještě neexistovala. Ale teď je to jiné, strana tu je a získala ve volbách dostatečný počet hlasů, aby byla zastoupena v parlamentě i v senátu, a československý deník je časopis jasně stranicko-politický. Musím loajálně přiznat, že mě Mlčoch nenutí, abych se stal členem jeho strany. Ale cítím sám, že není dobře myslitelné, aby člen redakce hlavního orgánu strany nebyl straník. Rozcházím se s Mlčochem přátelsky, ponechávám si zpravodajství pro Prager Presse, ale pouštím Lidové noviny a Moravskoslezský deník a stěhuji se nejprve do kanceláří výstavy na náměstí, zanedlouho pak do nádherné Primavesiho vily u Michalského výpadu, kterou Vaca pro cukrovary koupil.

Dostávám se do jiné společnosti, než v jaké jsem byl až dosud. K okruhu starých přátel přistupuje zejména Jan Blatný, inženýr agronomie přibližně stejně starý jako já, vzdělaný, přes svoji choť vzdálený příbuzný Josefa Jungmanna. Je tajemníkem Vacou založené Zemědělské komory. Jezdíme teď častěji i s rodinami k Vacovým do Příkaz, provádíme po Hané nesčetné návštěvy cizinců a jsme svědky jejich nelíčeného obdivu pro vyspělost našeho zemědělství. Když přijeli dánští zemědělci – a Dánsko přece stojí na špičce zemědělské produkce –, když jsme jim ukázali vzorně upravené domy a hospodářství Příkaz a když jsme je pohostili v tamním „reprezenťáku“, nechtěli věřit, že jsou na vsi. Ulice vroubené zahradami, s vysazeným stromořadím, kravíny přímo provokující čistotou, všude pořádek a zjevný blahobyt, vrchol všeho pak kulturní dům uprostřed obce s restaurací, kavárnou, divadelním sálem... Museli jsme je vyvést až na věž kulturního domu, aby se rozhlédli a viděli, že jsou opravdu na vsi, uprostřed Hané, že kol dokola jsou jen a jen pole.

Z výstavy, jejíhož projektování se zúčastnili nejlepší architekti z celé republiky, nebylo nakonec nic. Ukázalo se, že by to byl podnik nad finanční síly jak města, tak Hané, a s pomocí zemského výboru moravského Olomouc počítat nemohl, protože mezi Brnem a Olomoucem leží, jak známo, zakopaná sekera. Ale mně to bylo celkem milé, protože právě teď jsem pohnul Vacu, jehož politický profil je naprosto neurčitý, k vydávání nezávislé revue. Upozornil jsem ho, že v Československu dnes není ani jediný politicky nezávislý týdeník, který by se věnoval všem otázkám veřejného života. Cítíme, že je náš veřejný život přepolitizován, že se stranické boje přenášejí z fóra parlamentního do života hospodářského i kulturního. Není jediné události, která by nebyla různě vykládána, mnohdy i zcela zkreslena na úkor pravdy. Bude dobře, vznikne-li objektivní revue právě v Olomouci, který leží přímo ideálně ve středu republiky. Praha ví snad ještě o tom, co se děje v Hradci Králové, ale nemá tušení o životě za Českou Třebovou. Nechceme pěstovat nějaký moravský nebo hanácký partikularismus, existuje-li vůbec nějaký, ale bude dobré zbavit Prahu klamu, ve kterém kdysi žila Vídeň, když se domnívala, že mimo ni není v Rakousku kultury. Byla to jistě jedna z příčin jejího konce, a není proto důvod právě tady následovat špatný příklad.

Vaca souhlasil a dal na podnik peníze. Vše ostatní jsem dělal sám se slečnou Látalovou, mladou dívenkou, která ke mně přišla rovnou ze školy a učila se u mě teprve prakticky psát na stroji. Dělala však rychle pokroky, takže jsem jí zanedlouho už mohl diktovat přímo do stroje.

28. února 1923 vychází první číslo týdeníku Přehled s podtitulem politický, hospodářský, kulturní. Jako motto úvodního článku, podepsaného Janem Vacou a mnou, jsem dal poslední slova dr. Rašína, který před krátkou dobou padl za oběť atentátu – prvnímu politickému atentátu v Československu: „Nedovedeme-li mluvit pravdu sami sobě, ztrácíme svoji samostatnost.“

Dávám se do práce s náramnou chutí. Tady je něco, co mi vyhovuje. Musím si přece přiznat, že moje zájmy nejsou jednostranné. Nemám-li žádné ambice politické, mám rozhodně svoje stanovisko ke všem problémům kulturním a hospodářským, a tím je dán i můj postoj k politice. Jsem vášnivým bojovníkem za pravdu, nikdy jsem se jí nezpronevěřil a věřím pevně, že tomu tak bude i v budoucnosti. Je to víra podporovaná praktickým rozumem, protože jsem pevně přesvědčen, že opravdu nakonec vždy „pravda zvítězí“.

Zdá se, že jsem zahrál na správnou strunu, protože Přehled nalézá porozumění v řadách inteligence bez rozdílu politické příslušnosti. Získávám snadno ochotné spolupracovníky v předních řadách našeho veřejného života. Stálými přispěvateli se stávají univerzitní profesoři Drachovský, Cyril Horáček, Otokar Fischer, Arne Novák, doc. dr. Basch, bývalí ministři dr. Fořt a dr. Hotowetz, dr. Funk, o literatuře mně píše pravidelně Čestmír Jeřábek, dr. Kupka o revoluční poezii v Rusku, J. Loewenbach o hudebním životě v Praze, Otto Piek o německé literatuře v Československu, Albert Pražák, E. Sokol a J. Pečírka přispívají články ze svého oboru, o berlínských divadlech, kde působí Max Reinhardt, referuje pravidelně Melchior Vischer... A to jsou jen některá jména z velmi početné řady stálých spolupracovníků, kteří mi pomáhají dělat z Přehledu opravdu reprezentační revui. Přitom se nijak nesnažím plavat s proudem, s proudem být beztvarý, ohleduplný, přijatelný všem. Právě naopak!

Je krátce po atentátu na dr. Rašína a bojuje se o jeho koncepci měnové politiky. V Itálii se objevuje nový člověk – Mussolini, a mnoha lidem u nás se zdá být obdivuhodným vzorem. Podzemní boj Kramáře proti Hradu, tj. proti Masarykovi a Benešovi, si nevybírá prostředky. Projevuje se nečekané nepřátelství proti Československu ve slovanských zemích, nejen v Polsku, kde nás po prohrané kampani nenávidí, ale i v Jugoslávii, kde Češi zaplavují Adrii. Většinou je to závist, že jsme se tak rychle dostali na výši, zatímco oni stále zápasí s politickými, a zejména s hospodářskými potížemi. Ke všemu zaujímám své stanovisko nebo žádám o stanovisko informovaných osob, takže se Přehled stává velmi rychle objektivní tribunou. Odvážný je můj pokus přimět ke spolupráci i Němce. Pomáhá mi v tom dr. Wittenberg, který píše několik článků, a Otto Piek mi dává k dispozici dosud netištěný úvod ke své knize o německých beletristech z Československa.

Okolnost, že jsem dal možnost Čestmíru Jeřábkovi informovat čtenáře o mladé generaci literární, o komunistickém Devětsilu a o radikálně socialistické brněnské Literární skupině, přinesla mi hodně nepřátelství, ale přesto jsem Jeřábka tiskl dále, protože byl doplňkem jinak velmi objektivní, rozsáhlé (na tři pokračování) studie Arne Nováka o krizi české prózy. Přinášel jsem referáty o divadelním a hudebním životě pražském, brněnském, bratislavském i ostravském, takže čtenář získával opravdový přehled o tom, co se děje v republice. Přinesl jsem srovnávací tabulku o chystaném repertoáru všech větších českých divadel podle odpovědí na dotazník, který jsem jim rozeslal. O pražských premiérách jsem otiskoval vždy citáty z kritik vedoucích deníků, o výtvarných podnicích mi referovali povolaní odborníci, z Prahy F. X. Harlas, J. Pečírka a Emil Pacovský, o moravských výtvarnících psal Adolf Veselý.

Dočkal jsem se také v Moravské Ostravě premiéry své veršované tříaktové komedie Když kvete kapradí. Byla to zásluha ředitele Jiříkovského a dramaturga a spisovatele Martínka, kteří mě uvedli už v lednu 1922. Můj první pokus byla aktovka Velikonoce, do které jsem stáhl tři akty, kdysi zadané Kvapilovi. Dr. Martínkovi se velmi líbila, doporučil ji a Jiříkovský ji provedl jako doplněk líbezné Mussetovy hry Se srdcem divno hrát. Napsal pak do Moravskoslezského deníku i do Vodákova Jeviště velmi dobrou kritiku. Jiříkovský pak provedl ještě moji druhou aktovku Válka. Letos mi tedy věnoval celý večer, a tak jsem dostal na scénu komedii, kterou jsem psal za frontou v Chelmu a ve které jsem naznačil svůj milostný vztah k Louise, která je také jiné víry. Představení mělo úspěch a měl jsem čest být při něm představen i Emě Destinnové, která byla náhodou přítomna v lóži s Gillym. Využil jsem té příležitosti a řekl jsem jí, jak jsem statoval v Národním divadle v Daliboru, abych si ji mohl poslechnout z největší blízkosti. Protože ve mně velmi brzy zjistila wagneriána, povídali jsme si o Bayreuthu a o Isoldě.

Přehledu se bohužel nedařilo. Myslel jsem, že se mně podaří uchytit se šíří aktuálních problémů, kterým se časopis věnoval, i vybranými spolupracovníky bez ohledu na jejich politické či jiné zaměření, ale zdá se, že veřejnost, zejména mimomoravská, a především pražská, nemá zájem o list, který nevychází v Praze a nemá punc té či oné partaje nebo kliky. Měli jsme sotva jeden tisíc abonentů, inzerci žádnou a jediným finančním zdrojem byl Jan Vaca. Ten ovšem měl tolik zájmů a tolik starostí především s cukrovary, kde se bojovalo o Židlochovice, pak s agrárníky, ale i s národní demokracií, jejímž byl členem, protože na rozdíl od oficiálního vedení měl svoje názory. Nejjasnějším důkazem byl právě Přehled, ve kterém mi dal naprostou volnost. Zkrátka bylo toho příliš mnoho na jeho finanční možnosti, zejména když ještě vydržoval zemědělskou komoru, organizaci, kterou sám vytvořil po vzoru obchodní komory, ale na rozdíl od této veřejnoprávní instituce byla jeho Zemědělská komora pouze organizací podle spolkového zákona, tedy soukromým podnikem.

Přestože měl Přehled tak žalostně málo abonentů a jeho vydávání bylo ztrátové, byl čten nejen v Olomouci, ale citován i pražskými časopisy a osobně mi udělal reklamu daleko větší, než jsem čekal.

V Olomouci přednášel dr. Engliš, vynikající osobnost našeho národního hospodářství, dnes odpůrce Rašínovy deflační politiky, predestinovaný ministr financí, muž, s nímž se muselo počítat. Teď právě zakládá s dr. Stránským, majitelem Lidových novin, které zdědil po svém otci Adolfovi, novou politickou stranu. Je to pochopitelné, protože národní demokracie, obrozená strana mladočechů, která v roce 1918 soustřeďovala největší část inteligence, dokonce i tu, která nebyla orientována mladočesky, prodělává dvojí krizi: jednu způsobil dr. Rašín svojí měnovou politikou, která podlamuje základy mladého československého hospodářství, druhou konzervativní dr. Kramář, uražený tím, že nikoli on, ale jeho starý odpůrce Masaryk se stal prezidentem republiky. Kramář, bojující stále za vojenskou intervenci proti bolševikům. Ale národní demokracie je dnes jedinou občanskou stranou přijatelnou těm, kdo nejsou agrárníci nebo klerikálové. Kam tedy má jít český inteligent? Ke zkompromitovaným národním socialistům, vedeným korupčníkem Jiřím Stříbrným? Sociální demokraté bojují s komunistickou levicí a prakticky nevědí, čí jsou.

Za tohoto stavu chtějí Stránský a Engliš postavit novou politickou stranu především z inteligence, která hledá politickou platformu. Dr. Engliš mluví v Olomouci a po přednášce mne vyhledá. Neznáme se. Čte jen pravidelně Přehled, souhlasí s většinou mých názorů a rád by si se mnou promluvil. Žádá mě, abych za ním přijel do Brna. Slíbil jsem a zanedlouho jsem s lékařem dr. Traplem, který bydlí v Olomouci, ale přednáší na univerzitě v Brně, jel jeho vozem do Brna. Engliš mě velmi srdečně uvítal, okamžitě zavolal telefonicky dr. Stránského a po krátkém rozhovoru mi oba nabídli místo vedoucího tajemníka nově zakládané strany práce. Podmínky nebyly špatné, rozhodně lepší, než mám v Olomouci, a byla také vyhlídka na pevné místo v redakci Lidových novin. Ale byt pro mě nemají, musel bych dojíždět do Brna, a hlavně jezdit po schůzích, řečnit, organizovat, a to nikoli jen na Moravě, ale také, a to především, v Čechách.

V té chvíli jsem spatřil v duchu Louisu a obě své děti, náš útulný domov, naše rodinné štěstí – a odmítl jsem. Naprosto rozhodně a bezpodmínečně. Pánové byli překvapeni, protože měli za to, že mi nabízejí skvělou kariéru. Rozešli jsme se přátelsky, ujišťovali mne, že se mohu přihlásit, kdybych si to rozmyslel, ale já jen zdvořile krčil rameny. Také jsem nespokojen s politickými stranami, také hledám východisko, ale za žádnou cenu tomu nebudu obětovat rodinu.

S dr. Traplem, prof. Kabelíkem a Blatným a ještě s mnoha jinými jsme už uvažovali o založení nějaké politické strany, která by se oprostila od korupce stávajících stran majících monopol a dělících se o republiku podle svých stranických zájmů: sociální demokraté železnice, které mají nejvíce zaměstnanců, hned po nich přijdou národní socialisté s pošťáky, národní demokraté si zpachtovali profesory, učitele a peněžní úředníky (na Moravě jim konkurují lidovci), agrárníci drží venkov. Jel jsem za dr. Benešem do Prahy, abych se ho zeptal na jeho mínění. Stojí nad stranami, jeho projevy jsou velmi kritické a máme k němu důvěru. Přijal mě ve své vile na Zátorce, věnoval mi asi dvě hodiny odpoledne, pohostil mě kávou z melty, trpělivě mě vyslechl, při mé řeči si dělal poznámky, a pak mě od úmyslu zakládat novou stranu velmi rozumně odradil. „Budovat novou stranu znamená budovat velký a drahý aparát. Platit lidi, korespondenci, tiskárny. Podivíte se, do jakých rozměrů to všechno poroste. Musíte mít svůj tisk. Dovedete si představit, co znamená vydržovat takový časopis? A je to zbytečné. Nesouhlasíte-li se stranou, nejděte z ní, ale jděte do ní! Zmocněte se v ní funkcí, prosaďte se, máte-li za sebou lidi stejně s vámi smýšlející, a změňte její politiku. To je daleko snazší a rychlejší než zakládat stranu novou.“

Dal jsem mu za pravdu. A ještě mi řekl něco, podle čeho jsem se pak snažil celý život řídit:

„Dávejte si dobrý pozor na cestu, kterou jdete vzhůru! To je jako schody. Ověřte si bezpečně každý schod, na který kladete nohu, je-li pevný. Jde to sice pomalu, ale je to jisté.“

Koncem roku mi už bylo jasné, že se Přehled nedočká více než jednoho ročníku, a musel jsem se ohlížet po novém zaměstnání. Vaca mi sice ihned nabídl místo v zemědělské komoře za stejných platových podmínek, ale i když jsem toho přechodně musel využít, věděl jsem, že je to naprosto cizí všem mým zájmům, že je to obor, kterému nerozumím a kde bych se musel od základů učit něčemu docela novému, přičemž jsem si byl vědom, že mne zemědělská komora nepotřebuje, že je to jen Vacovo laskavé gesto – a to se mi příčilo.

Náhodou se však naskytla příležitost, která mi dala docela nový životní směr. Můj přítel dr. Svěrák, první tajemník olomoucké obchodní komory, se kterým jsem letos na jaře podnikl cestu do severní Itálie a na francouzskou Riviéru, měl zájem dostat mě do obchodní komory. Nebylo tu sice zatím žádné volné místo, ale měl v úmyslu vytvořit je, speciálně pro otázky měnové, finanční a úvěrové, a počítal se mnou. Nebude to ovšem ihned, ale zatím bych mohl převzít profesuru národního hospodářství a obchodního práva na obchodní akademii, kde dosavadní profesor zemřel a po prázdninách stejně bude provedena reorganizace s příchodem nového ředitele dr. Relicha.

Znamená to zásadní změnu v mých životních plánech, protože dosud jsem viděl svoji budoucnost ve spisovatelství. Vždyť i ta redaktorská nádeničina je jen průpravou k spisování, a to především divadelních her. Všechny své volné chvíle jsem tomu věnoval, od svých šestnácti let píšu jen a jen divadelní hry. Jiříkovský a dr. Martínek mi otevřeli brány jeviště a doufal jsem, že je to první náběh. Jenomže právě teď přišla sprcha. A ledová. Komedii Když kvete kapradí přijal pro Národní divadlo dramaturg Kohl a v dopise, který mi poslal, ji velmi vysoko ocenil. Bohužel byl ani ne za měsíc vystřídán Karlem Čapkem, a ten mi hru vrátil s odůvodněním, že je tematicky podobná Jiráskově Lucerně, kterou divadlo právě hraje. Ale zároveň uvedl Jaroslav Kvapil moji aktovku Velikonoce na Vinohradech – přivtělil ji k Theerovu Faetonu. Režii měl Dostál a moji hru zřejmě nepochopil. Provedení aktovky trvalo na Vinohradech téměř o dvacet minut déle než v Ostravě, bylo špatné, bez prostředí, které jsem v Ostravě nalezl. Neměl jsem čas zajet si do Prahy na zkoušky, a tak jsem byl až při premiéře svědkem katastrofálního debaklu. Obecenstvo pískalo, propadl jsem velkolepě na celé čáře. I kritiky byly zdrcující, s výjimkou Vodáka, který otiskl v Jevišti výňatek.

Po návratu z Prahy do Olomouce jsem byl úplně zdrcen. Můj životní sen se zhroutil. Přestal jsem si věřit. Moje snahy skončily ostudou, což bylo horší, než kdyby mně byli nadávali. Trvalo mi velmi, velmi dlouho, než jsem se vzpamatoval. A pomohl mi dr. Svěrák svojí nabídkou profesury národního hospodářství na obchodní akademii, jejímž kurátorem obchodní komora byla.

Měl jsem k dispozici celé prázdniny, abych se připravil. Národní hospodářství mi přirozeně není cizí. Vždyť moje dosavadní činnost v novinách byla převážně věnována komentování hospodářských událostí, založil jsem v Olomouci odbočku České společnosti národohospodářské, vedu velmi čilou korespondenci zejména s dr. Fořtem, bývalým rakouským ministrem obchodu a dnes předsedou národohospodářské společnosti v Praze o měnových otázkách, píšu si o těchto problémech s dr. Hotowtzem... Ale něco jiného je národní hospodářství učit. Vykládat pojmy, formulovat definice, řadit vše do systému srozumitelného mladým, sedmnácti až devatenáctiletým lidem. Mám výhodu, že jsem jim věkově dosti blízký, je mi teď 28 let, nejsem tedy starý pán, jako byl můj předchůdce. Strávil jsem prázdniny v Sedmihorkách a Harrachově pilnou přípravou na nové povolání, četl jsem Engliše, Sombarta, Keynese a sestavoval jsem si vlastní systém, který nejlépe odpovídá tomu, o čem jsem od roku 1919, kdy jsem vstoupil do redakce Tribuny, až do dnešního dne stále psal.

Místo mimořádného profesora na obchodní akademii není nikterak skvěle honorováno, ale mám naději, že budu přijat za tajemníka obchodní komory, a to mě posiluje, i když musíme hodně šetřit, abychom vyšli. Učím rád. Miluji totiž národní hospodářství, jeho neúprosnou logiku, jeho zákony, které nic nenařizují, ale jsou vyvozeny ze skutečností, kterým se musí život podřídit, má-li dospět k blahobytu. Žádám od žáků naprostou znalost definic základních pojmů, co je to statek, hodnota, cena, peníze, kapitál, práce, zákon nabídky a poptávky atd., a nutím je aplikovat tyto pojmy na příklady, které si sami musí vymyslet. Nikdy při výkladu sám nic nečtu a nepřipustím, aby si psali poznámky. Pouze definice a základní rozdělení pojmů diktuji a tomu se musí naučit zpaměti. Jinak celou hodinu vykládám a zkouším teprve před konferencí. Vždy u tabule a tak, že nedám jen jednu otázku, nýbrž celou řadu. Zjistím-li, že žák umí, přeruším ho a dám mu další a další, třetí, čtvrtou... Stejně tak, neví-li něco. Vylučuji tak při zkoušení náhodu a zjišťuji přesně, co žák umí a co nezná. Nikdy jsem nedal pětku. Neumí-li, vrátím ho a upozorním, že příští hodinu bude znovu volán. A třeba potřetí – zkrátka donutím ho učit se.

A mám úspěch. Moji žáci si národní hospodářství zamilovali, učí se mu dokonce tak, že si kolegové profesoři stěžují, že se neučí nic jiného. Stalo se mi, že za mnou přišel ředitel dr. Relich a vyslovil podiv, že dávám výbornou jedné žačce, která propadá ze všech ostatních předmětů. Požádal jsem ho, aby přišel do třídy, že ji před ním vyzkouším. Stalo se a Relich žasl, jak žačka, ode všech profesorů prohlášená za neschopnou, odpovídala na bubnovou palbu mých otázek a uváděla příklady, které jsem žádal, abych se přesvědčil, že nemá jen naučeny definice, ale že jim i rozumí a dovede je aplikovat v praxi.

Mezi mnou a mými žáky se vyvinul velmi přátelský poměr, mají ke mně naprostou důvěru, a když se závěrem roku konal obvyklý maturitní večírek, na kterém se semelou všechny události minulých čtyř let strávených na akademii, stál jsem daleko na prvním místě veselých vzpomínek. Moje žena se dověděla, že mně ve třídě říkají „syn starého vetešníka“. Vymyslel to Skála, aby vyložil, jak je možné, že střídám tak často obleky. Patrně je můj otec vetešník a já nosím šaty ze skladu, abych je provětral. Při zkouškách jsem vyvolal Skálu a dal jsem mu otázku z obchodního práva: vedení živnosti vdovským právem. Zodpověděl ji správně, načež jsem se, jak je obvyklé, zeptal na praktickou aplikaci:

„Co myslíte: může vést po otci živnost syn starého vetešníka?“ Třída vyprskla smíchy a Skála marně lapal po dechu, když jsem se tvářil, že nevím, co je tu k smíchu. Učil jsem své žáky hospodářsky myslet. Věděli daleko více, než bylo v učebnici, osvojili si tehdy velmi aktuální monetární teorie, dovedli velmi přesně diskutovat o metalismu a nominalismu, ale především ovládali teoretické základy a dovedli je aplikovat v praxi. Mluvil jsem později s několika, kteří odešli na vysokou školu obchodní v Praze. Přiznali se, že národní hospodářství nemuseli mnoho studovat, protože je znali, někteří se dokonce pustili do rozkladu při zkoušce u profesora Macka a velmi úspěšně obstáli.

V roce 1925 jsem byl v červnu s abiturienty na čtrnáct dní v Paříži, Bruselu, Antverpách, Gentu, Bruggách a Ostende. Na zpáteční cestě jsme se stavěli ve Štrasburku a v Norimberku a v červenci jsem dostal stipendium ministerstva zahraničních věcí, které mi umožnilo pobyt v Anglii. Týden jsem byl v Holandsku, z Rotterdamu přes Great Grimsby a Hulle jsem jel do Skotska a vrátil se po západním pobřeží přes Glasgow, Liverpool, Manchester, Birmingham, Shakespeare‘s Country a Oxford. Do Londýna jsem poslal před tím ze severní Anglie telegram, abych si zajistil pokoj u Desenského na Tavistock Square. Je to český hotel, majitel byl kdysi nájemcem hotelu Monopol naproti Masarykovu nádraží, vzal si pak Angličanku, přestěhoval se do Londýna a pěstuje českou (nebo poločeskou) kuchyni, což je při nemožné anglické stravě pravé požehnání. V hotelu také byli samí Češi – až na mne. Protože jsem přijel ze severní Anglie a kufry si poslal předem, jak je v Anglii běžné, pokládali mě za Angličana, tím spíše, že jsem při příjezdu mluvil s Desenským anglicky, což je pochopitelné, protože jsem ho nikdy předtím neviděl. Stal jsem se středem pozornosti a pozoroval jsem, že se lidé snaží se mnou mluvit, zřejmě aby pochytili něco z ryzí hovorové angličtiny. Trpce jsem je ovšem zklamal, když jsem druhého dne objevil Národní listy a zahloubal jsem se do nich – byly to po měsíci první pražské noviny, které jsem četl.

Vrátil jsem se domů přes Paříž, kde jsem se zdržel ještě déle než týden, protože zde byla právě výstava dekorativního umění, na které mělo Československo překrásný pavilon. Viděl jsem ji na jaře rozestavěnou, ale teprve teď mě okouzlila, daleko více než nudná anglická výstava britského impéria, poslední, což ovšem nikdo ani netušil, velká přehlídka světovládné britské říše s Indií, Kanadou, Austrálií, Novým Zélandem, Jižní Afrikou, prostě s tím vším, co kdysi bylo British Empire. O své cestě po Anglii jsem otiskl v Tribuně z roku 1925 sérii dopisů, ve které jsem vylíčil svoje dojmy a zkušenosti ze země, která mi připadala docela jiná, než ostatní Evropa, kterou jsem dosud poznal.

Doma mne však čekaly nedobré zprávy. Louisina matka je těžce nemocná, musela do podolského sanatoria, těžký revmatismus, s kterým zápasila už v Lidkovicích, zachvátil celé tělo a lékaři nedávali žádnou naději. Louisa zůstala u ní v Praze s oběma dětmi, já byl v Olomouci sám. A právě teď mi sdělil dr. Svěrák, že na moje umístění v obchodní komoře není žádná naděje. Dosavadní předseda Wüst zemřel, na jeho místo přišel Mlčoch a ten nezapomněl, že jsem od něj odešel z Československého deníku, protože nejsem jeho straníkem.

Louisina matka zemřela, Louisa se vrátila do Olomouce s oběma dětmi – a s třetím pod srdcem. Máme teď sice menší jmění uvolněné matčinou smrtí, ale to by zdaleka nestačilo na trvalé krytí potřeb domácnosti. Nebylo by to nikterak těžké, nalézt si v Olomouci lépe honorované místo než je profesura nebo si opatřit vedlejší zdroj příjmů. Znám se přece s Vacou a rozešli jsme se přátelsky, mám dobré spojení s Drašarem, ředitelem městského divadla, mým přítelem je olomoucký starosta... Ale to všechno je na nic, to je plácání na místě a já chci růst. Mám dobré jméno z Přehledu, neznají mě jen v Olomouci, přesvědčil mě o tom i dr. Engliš, když mě chtěl získat. Začal jsem se tedy ohlížet po něčem jiném, a to především v Praze, protože jedině tam je možnost dalšího růstu. Místo jsem konečně nalezl prostřednictvím několika známých v Ústřední tiskové korespondenci, podniku pana Krejčího.

V prosinci, těsně před vánocemi, se mi narodila dcera Šárka a v únoru 1926 jsem opouštěl jak svůj byt, tak i svoje místo v akademii. Bylo to celkem dojemné loučení, moji žáci a žákyně mne zanesli květinami tak, že to členy profesorského sboru až deprimovalo, prolévaly se slzy, mluvily se proslovy, a také všichni přátelé, kteří zde byli, především Vybíral, Pelikán, Svěrák, Wittenberg, Vaca, Mareš, Drašar a Blatný, se loučili opravdu vřele, a třebaže mi přáli, že jsem nalezl místo v Praze, litovali, že mě ztrácejí.

Když jsem definitivně odjížděl, uvědomil jsem si, že se uzavírá jedna kapitola mého života. Líbánky na Hané. To, co přijde, nebude už idyla, ale boj o život. To mně je jasné. Ona už také republika je jiná, než jaká byla v prvních létech své existence.

Rejstřík osobností

Baťa, Tomáš (1876 – 1932)

Nejslavnější český průmyslník, spolu s bratrem Antonínem založil r. 1894 ve Zlíně obuvnické impérium. Zavedl nové myšlenky v oblasti ekonomie, technologie a organizace výroby, z nichž mnohé jsou aktuální dodnes. Když v roce 1932 zahynul při leteckém neštěstí, měla jeho firma pobočky už ve více než 60 státech.

Beneš, Edvard (1884 – 1948)

Český politik a státník, ministr zahraničí (1918 – 35), ministerský předseda (1921 – 22) a prezident ČSR (1935 – 38, 1940 – 1945 /v exilu/ a 1945 –48), spolupracovník a pokračovatel T. G. Masaryka. Byl jednou z vůdčích postav prvního odboje a hlavním představitelem druhého odboje v Londýně.

Beran, Rudolf (1887 – 1954)

Český politik, poslanec NS (1919 – 39), předseda agrární strany (1933 – 38), předseda první protektorátní vlády (1939). Po okupaci země zůstal ještě krátký čas v čele vlády. V roce 1941 byl zatčen a v dubnu 1942 odsouzen k 10 letům vězení. V prosinci 1943 byl však z vězení propuštěn. Po válce byl odsouzen ke 20 letům vězení. Zemřel ve věznici Leopoldov.

Bidlo, František (1895 – 1945)

Český kreslíř, karikaturista a ilustrátor. Pocházel z chudých poměrů, své středoškolské vzdělání nikdy nedokončil. Pohyboval se v uměleckém prostředí, které se v Praze utvářelo zejména kolem některých pražských uměleckých kaváren – např. Union, Tůmovka či Národní kavárna. Za okupace byl zatčen a vězněn. Zemřel na tyfus v Terezíně těsně po konci války.

Bienert, Richard (1881 – 1949)

Vysoký policejní úředník a politik. Pražský policejní prezident (1918 – 24), prezident zemské politické správy v Čechách (1939 – 42), ministr vnitra (1942 – 45), předseda protektorátní vlády. Po válce, už v květnu 1945, byl zatčen za kolaboraci s nacisty a odsouzen ke třem letům vězení. V roce 1947 byl propuštěn, o dva roky později zemřel.

Brožová-Polednová, Ludmila (1921)

Prokurátorka Státního soudu, později okresní prokurátorka a prokurátorka Generální prokuratury. Jediný aktivní účastník vykonstruovaných politických procesů v 50. letech, který byl odsouzen. Brožová-Polednová byla r. 2009 odsouzena za svůj podíl na vraždě Milady Horákové k 6 letům odnětí svobody nepodmíněně.

Daladier, Édouard (1884 – 1970)

Francouzský politik, ministerský předseda a historik, jeden ze signatářů Mnichovské dohody (1938). Od roku 1940 do osvobození Francie byl vězněn. Po válce se znovu účastnil politického života, do důchodu odešel v polovině 50. let.

Drápal, Miroslav (1916 –1991)

Nakladatelský redaktor (Sfinx, Orbis, Naše vojsko, Plamen, v době normalizace odsunut na vedlejší kolej do nakladatelství Práce), jeden z nejlepších českých překladatelů. Překládal z němčiny, nizozemštiny, ale hlavně z francouzštiny (France, Maupassant, Merle, Pilhes). Autor četných předmluv a doslovů.

Drtina, Prokop (1900 – 1980)

Český právník a politik, spolupracovník E. Beneše. Od roku 1928 předseda Národně socialistické strany. Působil jako komentátor českého vysílání londýnského rozhlasu. Po válce se stal ministrem spravedlnosti a byl jedním z demokratických ministrů, kteří v únoru 1948 podali demisi. Po komunistickém puči byl perzekvován a vězněn. Signatář Charty 77.

Engliš, Karel (1880 – 1961)

Český národohospodář, politik a filozof, první rektor Masarykovy univerzity v Brně. Guvernér Národní banky československé. Spolu s A. Rašínem autorem měnové reformy. Ministr financí v šesti vládách, v letech 1947 – 48 rektor University Karlovy. Po únoru 1948 se nuceně stáhl z veřejného života.

Fischer, Otokar (1883 – 1938)

Literární historik a profesor germanistiky na Karlově univerzitě, divadelní kritik a teoretik, překladatel, dramaturg, básník a dramatik. Už během svého života byl považován za jednoho z nejvýznamnějších překladatelů západní literatury (Goethe, Heine, Shakespeare, Kipling, Villon...) Od roku 1935 až do své předčasné smrti byl šéfem činohry ND.

Geminder, Bedřich (1901 –1952)

Vedoucí mezinárodního oddělení ÚV KSČ, člen Kominterny. Někdy byl označován za Gottwaldovu „šedou eminenci“. V procesu s Rudolfem Slánským a jeho spolupracovníky byl Bedřich Geminder v roce 1952 odsouzen k trestu smrti a popraven.

Goebbels, Paul Joseph (1897 – 1945)

Jeden z nejvyšších nacistických představitelů, ministr propagandy (od r. 1933), říšský zmocněnec pro vedení totální války, blízký spolupracovník Adolfa Hitlera . Byl znám svým zapáleným slovním projevem a přesvědčivým antisemitismem. V posledních dnech války spáchal s celou rodinou sebevraždu.

Göring, Hermann (1893 – 1946)

Politik a voják, jeden z největších válečných zločinců. Od r. 1930 Hitlerův politický zplnomocněnec, mimo jiné předseda Říšského sněmu (od 1932), říšský ministr letectva (od 1933), hlavní velitel Luftvaffe (od 1935). Od r. 1940 říšský maršál. Po válce spáchal ve vězení sebevraždu.

Gottwald, Klement (1896 – 1953)

První komunistický prezident Československa. Od mládí se angažoval v dělnickém hnutí. Do roku 1926 byl komunistickým funkcionářem a redaktorem na Slovensku. V letech 1926 – 29 působil v pražském sekretariátu KSČ. Na konci tohoto období se dostal do vedení strany. Zasloužil se o bolševizaci KSČ podle sovětského vzoru. Po jejím zákazu v r. 1938 emigroval do SSSR,věrně sloužil svým moskevským šéfům a budoval si pozici pro dobu po válce. Od r. 1945 byl předsedou strany, o rok později předsedou vlády. Po Benešově abdikaci v r. 1948 se stal prezidentem ČSR. Za jeho vlády došlo na počátku padesátých let k mnoha vykonstruovaným procesům, byl rozpoután politický teror. Zemřel jen několik dnů po Stalinově smrti.

Hácha, Emil (1872 – 1945)

Právník, státník, básník a překladatel. Byl prezidentem Česko-Slovenské republiky (1938 – 39), státní prezident Protektorátu Čechy a Morava (1939 – 45). Před válkou byl docentem na Právnické fakultě UK (1924 – 29) a prezidentem Nejvyššího správního soudu (1925 – 38). Vydal sbírku básní, překládal a psal odborná právnická díla. Jeho činnost během války je dnes hodnocena nejednoznačně, spíše se zdá, že se v rámci svých nevelkých možností snažil mírnit následky německého útlaku. Po osvobození byl zatčen, tělesně i duševně zlomen zemřel ve vězeňské nemocnici.

Heisenberg, Werner Karl (1901 – 1976)

Německý fyzik, jeden ze zakladatelů kvantové mechaniky, autor tzv. maticové mechaniky (1925) a Heisenbergových relací neurčitosti (1927). Je jedním z nejvýznamnějších vědců dvacátého století. V roce 1932 mu byla udělena Nobelova cena za fyziku.

Herben, Jan (1857 – 1936)

Český politik, historik, novinář (Národní listy, Čas, Nebojsa, Lidové noviny) a spisovatel. V roce 1918 působil v Národním výboru, pak v Revolučním národním shromáždění. V letech 1920 – 25 byl senátorem za národní demokracii. Od roku 1925 byl členem Národní strany práce, od roku 1930 pak národním socialistou. Byl velkým stoupencem a publicistickým mluvčím T. G. Masaryka .

Hitler, Adolf (1889 – 1945)

Německý nacistický vůdce, jedna z nejkrvavějších postav světových dějin. Předseda NSDAP (od 1921). V roce 1923 stál v čele nezdařeného puče v Mnichově. Roku 1933 jmenován říšským kancléřem, po smrti prezidenta Hindenburga oba úřady spojil pod titulem Führer (1934). Roku 1938 přebral vrchní velení německé branné moci. Při dobývání Berlína spojenci spáchal sebevraždu.

Hodža, Milan (1878 – 1944)

Slovenský politik, novinář a publicista. Po vzniku republiky vůdčí představitel agrární strany na Slovensku. Poslanec Národního shromáždění. 1922 – 26 a 1932 – 35 ministr zemědělství, 1926 – 29 ministr školství, 1935 – 38 předseda vlády. Po Mnichovu emigroval do Francie. Odmítl účast v londýnské exilové vládě. Zemřel v USA.

Horáková, Milada (1901 – 1950)

Čeká politička, a sociální aktivistka.Vystudovala Právnickou fakultu UK (promoce 1926). Angažovala se v ženském hnutí (Ženská národní rada). Pracovala na pražském magistrátu (Ústřední sociální úřad), byla členkou České strany národně sociální (od 1929). Po roce 1938 se zapojila do odboje (Petiční výbor Věrni zůstaneme a Politické ústředí). V roce 1940 byla vězněna na Pankráci, za Heydrichiády v Terezíně. V r. 1944 byla odsouzena na 8 let do věznice Aichachu u Mnichova. Po osvobození vstoupila do obnovené ČSNS, stala se poslankyní Prozatímního NS. Místopředsedkyně Svazu osvobozených politických vězňů. 1946 zvolena do Národního shromáždění. Znovu pracuje v ženském hnutí. Po Únoru se stala nepohodlnou, demonstrativně se vzdala poslaneckého mandátu. V září 1949 byla zatčena a stala se hlavní protagonistkou inscenovaného procesu, o kterém podrobně pojednává tato kniha. Milada Horáková byla jediná žena, která byla v rámci politických procesů popravena.

Husák, Gustáv (1913 – 1991)

Slovenský a československý komunistický politik. Vystudoval práva. Ve dvaceti letech vstoupil do KSČ. Za války člen odboje, několikrát vězněn, za povstání místopředseda SNR, 1944 místopředseda KSS. Po válce ve vysokých stranických i vládních funkcích. 1951 zatčen a odsouzen na doživotí, po amnestii v r. 1960 postupně rehabilitován. Za Pražského jara nejprve člen proreformního křídla strany, po okupaci se dostal do čela normalizačního vedení KSČ (1969 – 71 první tajemník, 1971 – 89 generální tajemník). V r. 1975 se stal na příštích 14 let prezidentem ČSSR.

Chamberlain, sir Neville (1869 – 1940)

Britský konzervativní politik, člen parlamentu, ministerský předseda (1937 – 40). Zastánce smířlivého postoje k hitlerovskému Německu (appeasementu), spolutvůrce Mnichovské dohody. Spolu s Daladierem se stal jedním ze symbolů chybného politického úsudku.

Kalandra, Záviš (1902 – 1950)

Český levicový divadelní a literární kritik, novinář a historik. Studoval filozofii v Praze a Berlíně. Patřil k předním redaktorům komunistického tisku. Ve třicátých letech hlasitě kritizoval stalinské procesy, za což byl v roce 1936 vyloučen ze strany. V roce 1939 byl zatčen do roku 1945 vězněn. V roce 1950 byl v procesu s Miladou Horákovou odsouzen k smrti a popraven.

Keynes, John Maynard (1883 – 1946)

Slavný britský ekonom, profesor univerzity v Cambridgi a guvernér anglické centrální banky (Bank of England). Zastánce intervencí státu do ekonomiky. Je považován za největšího ekonoma dvacátého století.

Klofáč, Václav Jaroslav (1868 – 1942)

Český politik, zakladatel strany národně sociální (1897). V letech 1918 – 20 ministr národní obrany, 1920 – 38 místopředseda senátu. 1938 spoluzakladatel Strany národní jednoty.

Kopecký, Václav (1897 – 1961)

Český komunistický novinář a politik, dogmatický ideolog a propagandista KSČ, informátor Kominterny, věrný Gottwaldův spojenec. V roce 1921 byl zakládajícím členem KSČ. Za války byl v emigraci v Moskvě. V letech 1945 – 53 ministr informací, později ministr kultury. Po Únoru se aktivně podílel na přípravě i propagandě politických procesů.

Krajina, Vladimír (1905 – 1993)

Vědec, pedagog a politik. Vystudoval Přírodovědeckou fakultu UK, kde působil jako profesor. Za války patřil k hlavním postavám nekomunistického odboje (Politické ústředí, Ústřední vedení odboje domácího), byl ve spojení s Londýnem. Stavěl se proti spolupráci s komunistickým odbojem. V roce 1943 byl zatčen a vězněn v Terezíně. Po válce se stal generálním tajemníkem České strany národně sociální. Po převzetí moci komunisty byl persekvován a vězněn. Na Benešův zásah byl propuštěn a podařilo se mu uprchnout za hranice. V exilu se stal místopředsedou Rady svobodného Československa a předsedou ČSNS. Dožil se pádu komunismu, byl Václavem Havlem vyznamenán Řádem Bílého lva I. třídy. Zemřel v Kanadě

Kramář, Karel (1860 – 1937)

Politik, státník, ekonom a podnikatel. Na začátku 20. století vůdce mladočeské strany, spolupracoval s TGM a byl zastáncem postupného hospodářského, kulturního a politického sílení českého národa a slovanského živlu vůbec v rámci Rakouska-Uherska. Za války byl ve vedení odboje – odsouzen k smrti. Po převratu první předseda vlády ČSR.

Krejčí, Jaroslav (1892 – 1955)

Český právník a politik, profesor Masarykovy univerzity v Brně. V letech 1938 – 39 byl ministrem spravedlnosti pomnichovské ČSR, totéž pak v protektorátní vládě, 1942 – 45 předseda vlády. V roce 1946 odsouzen Národním soudem k 25 letům vězení. Zbytek života strávil za mřížemi.

Krofta, Kamil (1876 – 1945)

Diplomat, historik a politik, profesor UK. Od roku 1920 působil jako vyslanec ve Vatikánu, Rakousku a Německu. V letech 1936 – 38 byl ministrem zahraničních věcí. Ve svých historických pracích se zabýval zejména dějinami české reformace, selského stavu i dějinami Slovenska. Aktivně se účastnil protinacistického odboje. Zemřel na následky věznění v Terezíně krátce po konci války.

Kutlvašr, Karel (1895 – 1961)

Československý legionář a generál, který velel Pražskému povstání. Bojoval v legiích. Za hrdinství v bojích byl mnohokrát vyznamenán. Po bitvě u Zborova se stal velitelem praporu a pomocníkem legendárního plukovníka Švece. V 30. letech velitelem divize v Hradci Králové. Za okupace byl členem odbojové organizace Obrana Národa. Za Pražského povstání převzal postupně velení nad povstalci. Krátce po komunistickém puči byl z armády propuštěn, a dokonce zatčen. Byl obviněn z velezrady a roku 1949 odsouzen na doživotí. V roce 1960 byl po amnestii propuštěn.

Lenin, Vladimír Iljič (1870 – 1924)

Vlastním jménem Uljanov. Ruský komunistický politik a teoretik, který své učení definoval jako adaptaci marxismu na období imperialismu. Místo právnické praxe se v Petrohradě zapojil do revolučního hnutí. Byl vězněn a ve vyhnanství na Sibiři. Po návratu odešel do emigrace, kde vydával revoluční časopis Jiskra a napsal řadu teoretických a propagandistických děl. Roku 1903 se stává vedoucím bolševické frakce Sociálnědemokratické dělnické strany Ruska. Znovu odchází do emigrace a shání finance pro revoluční činnost – také od německého ministerstva financí. Po svržení cara se vrací do Ruska a stává se vůdcem revoluce. Po VŘSR je zvolen předsedou rady lidových komisařů. Za jeho vlády docházelo k tvrdému potlačování politických odpůrců a k řadě brutalit (koncentrační tábory, popravy bez soudu...), které vyvrcholily za Stalina .

Mach, Alexander (1902 – 1980)

Od roku 1922 byl Alexandr „Šaňo“ Mach funkcionářem Hlinkovy Slovenskej ľudovej strany (HSĽS). Působil jako šéfredaktor Slováka. Patřil k radikálnímu křídlu strany. V letech 1938 – 39 se podílel na rozbití ČSR. V letech 1939 – 44 byl hlavním velitelem Hlinkových gard. Na konci války utekl do Rakouska, byl však Američany vydán. V roce 1947 byl odsouzen na 30 let do vězení (později mu byl trest snížen na 25 let). V roce 1968 byl amnestován.

Malypetr, Jan (1873 – 1947)

Český agrární politik. V letech 1922 – 25 ministr vnitra, 1932 – 35 předseda československé vlády. Byl členem Republikánské strany českého venkova. Po okupaci se stáhl z politiky. V roce 1944 spoluzaložil Ligu proti bolševismu jako reakci na československo-sovětskou smlouvu z r. 1943. Tento fakt byl po osvobození chápán jako kolaborace, před soudem byl však zproštěn obvinění.

Masaryk, Jan (1886 – 1948)

Český diplomat a politik, syn Tomáše Garrigue Masaryka . 1922 chargé d´affaires v USA, 1925 – 38 velvyslanec ve Velké Británii, 1940 – 45 ministr zahraničních věcí exilové vlády v Londýně. Od roku 1945 ministr zahraničních věcí ČSR. Po Únoru dost překvapivě přijal křeslo v komunisty dirigované „vládě Národní fronty“. Zemřel za dosud nevyjasněných okolností „pádem“ z okna Černínského paláce.

Masaryk, Tomáš Garrigue (1850 – 1937)

První československý prezident. Vystudoval filozofickou fakultu vídeňské univerzity, studoval v Lipsku a přednášel ve Vídni i Praze. V roce 1897 se stal profesorem University Karlovy. Za mladočechy byl poslancem Říšské rady i Zemského sněmu (1891 – 93). Profesor Masaryk byl vědcem světového jména, zejména v oblasti sociologie (sebevražda jakožto soc. jev, antisemitismus, vlastenectví a šovinismus...) a politologie (národnostní problematika, sociální reformy...). Politik Masaryk razil politický směr realismus, odmítající plané vlastenčení a romantizování (slovanské) minulosti – viz Boj o Rukopisy. Zcela logicky se od počátečního tíhnutí k Palackého austroslavismu dopracoval ke snaze vybudovat samostatný československý stát. Tyto snahy završil v roce 1918.

Molotov, Vjačeslav Michailovič (1890 – 1986)

Dlouholetý přední činitel KSSS a SSSR, blízký spolupracovník Lenina a Stalina. Jedenáct let byl předsedou rady lidových komisařů (1930 – 41). Kromě jiných vysokých státních funkcí zastával i post ministra zahraničí (1939 – 49, 1953 – 56). V této funkci se „proslavil“ podpisem paktu o neútočení a nacistickým Německem – tzv. pakt Molotov – Ribbentrop .

Mussolini, Benito (1883 – 1945)

Italský fašistický diktátor. Ač původně socialista, založil Fašistickou stranu Itálie (1921). Roku 1922 si pochodem černých košil na Řím vynutil jmenování do čela vlády. Ve spojení s Německem a Japonskem tvořila fašistická Itálie součást osy Berlín – Řím – Tokio. Mussolini byl na konci války zajat a zastřelen italskými partyzány.

Novotný, Antonín (1904 – 1975)

Český komunistický politik, v letech 1953 – 58 první tajemník KSČ, 1957 – 68 československý prezident. Novotného vláda byla charakteristická podivnou a nesourodou směsicí liberalismu a dogmatismu. Jeho abdikace byla jedním z podnětů Pražského jara 1968.

Opasek, Jan Anastáz (1913 – 1999)

Studoval teologii v Praze a Římě.V roce 1939 se stal konventuálním převorem břevnovského kláštera. Po druhé světové válce byl vyznamenán řádem za zásluhy v boji proti nacismu. V roce 1947 se stal opatem břevnovského kláštera. Po Únoru zatčen a odsouzen na doživotí. Amnestován v r. 1960. V roce 1968 odešel do Rakouska, posléze do NSR. Roku 1990 se vrátil a znovu se ujal funkce opata břevnovského kláštera.

Palivec, Josef (1896 – 1975)

Český diplomat, básník (Pečetní prsten, Naslouchání, Síta) esejista a překladatel, manžel Heleny Čapkové. Překládal z francouzštiny (Valéry, Mallarmé), španělštiny (Luis de Góngora y Argote) a angličtiny (Coleridge). Překládal též české básníky do francouzštiny (Wolker, Nezval, Hora, Seifert). Účastník protinacistického odboje, po roce 1948 deset let vězněn komunistickým režimem.

Peroutka, Ferdinand (1895 – 1978)

Novinář, publicista a spisovatel. Pracoval v Tribuně (1919 – 24) vydával revui Přítomnost (1924 – 39), přispíval do Lidových novin. Jeho největším dílem je čtyřsvazkové Budování státu (1933 –36), zachycující první čtyři roky nové republiky. Za války byl vězněn v koncentračním táboře, v letech 1945 – 48 řídil časopis Dnešek. Po Únoru 1948 emigroval nejprve do Anglie, později do USA. V letech 1951 – 61 vedl české oddělení rádia Svobodná Evropa.

Poláček, Karel (1892 – 1944)

Český prozaik a novinář. Jeho humoristické romány a povídky (Okresní město, Muži v ofsidu, Bylo nás pět, Povídky pana Kočkodana, Židovské anekdoty...) patří ke klasickým dílům české meziválečné literatury. Jeho novinářská činnost byla spjata zejména s Lidovými novinami. Karel Poláček si všímal také klišé a dalších žurnalistických nectností své doby (Žurnalistický slovník). Zemřel koncem války v koncentračním táboře Osvětim.

Preiss, Jaroslav (1870 – 1946)

Nejvlivnější český finančník prvorepublikového Československa. Ač vzděláním právník, věnoval se po studiích žurnalistice – národohospodářské a finanční problematice. Od roku 1904 začal pracovat v Živnostenské bance. Od roku 1907 zasedal za mladočechy v Říšské radě. V roce 1916 byl zatčen a obžalován z velezrady. Roku 1917 byl císařem Karlem amnestován a v září téhož roku jmenován vrchním ředitelem Živnostenské banky. Po vzniku ČSR se stal nejbližším spolupracovníkem Aloise Rašína . Podílel se na tvorbě hospodářského zákona, v němž mimo jiné navrhl základy budoucí měnové reformy.

Rašín, Alois (1867 – 1923)

Politik, národohospodář a publicista. Povoláním právník, za 1. světové války čelný představitel odboje. Spolu s Kramářem odsouzen k trestu smrti, 1917 amnestován. Jeden z hlavních organizátorů převratu 28. října. První český ministr financí, zastánce deflační měnové politiky, otec měnové reformy. V roce 1923 byl smrtelně zraněn při atentátu, spáchaném anarchistou J. Šoupalem.

Ribbentrop, Joachim von (1893 – 1946)

Německý nacistický politik, válečný zločinec. V roce 1932 vstoupil do NSDAP, stal se zahraničněpolitickým poradcem A. Hitlera . 1936 – 38 velvyslanec v Londýně. 1938 – 45 ministr zahraničí. Podílel se na přípravách 2. světové války. V Norimberku byl odsouzen k smrti a popraven.

Ricardo, David (1772 – 1823)

Britský ekonom, spolu s Adamem Smithem otec klasické politické ekonomie. Jeho učení obráželo poznatky vyplývající z průmyslové revoluce ve Velké Británii a zásadním způsobem ovlivnilo moderní politickou ekonomii.

Ripka, Hubert (1895 – 1958)

Český politik a novinář, redaktor Národního osvobození (1925 – 30), Lidových novin (1930 – 38). Roku 1939 odešel do Francie, 1940 do Velké Británie. Blízký spolupracovník E. Beneše v Londýně. 1941 – 45 ministr exilové vlády, 1945 – 48 poslanec NS a ministr zahraničního obchodu. Po Únoru emigroval do Londýna, později přesídlil do Francie a USA. Ve Francii byl představitelem Rady svobodného Československa.

Schacht, Hjalmar Horace Greeley (1877 – 1970)

Nacistický politik a finančník, „sponzor“ Hitlerova nástupu k moci, později prezident Říšské banky. Ministr hospodářství (1934 – 37) a ministr bez portfeje (1937 – 43). V roce 1944 upadl do nemilosti a byl internován v koncentračním táboře. Byl jedním z obžalovaných v Norimberském procesu, v něm byl v říjnu 1946 osvobozen.

Slánský, Rudolf (1901 – 1952)

Český komunistický politik, člen strany od r. 1921. Prošel všemi vysokými stranickými funkcemi, byl členem moskevského vedení KSČ (1938 – 45). Působil v Slovenském národním povstání a ve štábu povstaleckého vedení na Slovensku. V letech 1945 – 1951 byl generálním tajemníkem KSČ. V roce 1952 byl zbaven všech stranických funkcí a odsouzen ve „slavném“ inscenovaném soudním procesu k trestu smrti a popraven.

Smith, Adam (1723 – 1790)

Skotský ekonom a filozof, spolu s D. Ricardem jeden z hlavních představitelů klasické politické ekonomie. Rektor univerzity v Glasgowě, autor díla Pojednání o podstatě a původu bohatství národů. Podstatně přispěl k vytvoření pracovní teorie hodnoty.

Stalin, Josif Vissarionovič (1878 – 1953)

Vlastním jménem Džugašvili, zvaný též Koba. Sovětský diktátor (1927 – 53), jeden z největších masových vrahů v dějinách lidstva. Tento názor však není, zejména jeho stoupenci, obecně přijímán. Od roku 1917 byl ve vysokých stranických a vládních funkcích, po smrti Lenina se ujal neomezené vlády. S jeho jménem jsou spojeny gulagy, inscenované soudní procesy, politické vraždy, ale také industrializace a vítězství SSSR nad fašistickým Německem. Někteří historici zastávají názor, že za dobu svého neomezeného vládnutí má přímo či nepřímo na svědomí více občanů SSSR, než bylo zabito během 2. světové války.

Stříbrný, Jiří (1880 – 1955)

Politik a novinář, jeden z pěti „mužů října“, kteří podepsali vyhlášení svrchovanosti. Za první republiky byl do roku 1926 postupně ministrem pošt, železnic a národní obrany, působil též jako zástupce Československé strany socialistické v takzvané Pětce. Po vnitrostranickém konfliktu s Klofáčem a Benešem založil fašizující Stranu slovanských národních socialistů, jež se později změnila v Národní ligu. Za druhé republiky působil ve Straně národní jednoty. Za nacistické okupace se stáhl z politiky. V r. 1947 byl odsouzen Národním soudem na doživotí. Zemřel ve Valdicích.

Svoboda, Ludvík (1895 – 1979)

Český voják a státník. Za války v legiích, od r. 1922 aktivní důstojník, 1931 – 34 profesor Vojenské akademie v Hranicích. V r. 1939 opouští republiku. Velitel československých jednotek v SSSR. 1945 – 50 ministrem nár. obrany. V r. 1952 zatčen, po protestech sovětských důstojníků propuštěn. Po Chruščovově intervenci byl v letech 1955 – 58 náčelníkem Vojenské akademie Klementa Gottwalda, poté Vojenského hist. ústavu. Jeho politická kariéra vyvrcholila v letech 1968 – 1975, kdy byl prezidentem republiky.

Syrový, Jan (1888 – 1970)

Voják, armádní generál. Jeden z velitelů legií v Rusku. 1920 – 24 zemský voj. velitel v Čechách, 1927 – 33 náčelník gen. štábu. 1926 a 1938 – 39 ministr nár. obrany. V září až prosinci 1938 předseda vlády, jež přijala mnichovský diktát. V r. 1947 odsouzen na 20 let do vězení, 1960 amnestován.

Šling, Otto (1912 – 1952)

Ačkoli měl otce továrníka, zapojil se už jako student do komunistického hnutí. Studoval medicínu; za španělské občanské války sestavil lékařskou jednotku a roku 1937 odešel do Španělska. Krátce po návratu odešel do Londýna (1938), kde pracoval v komunistické mládežnické organizaci. Po válce vstoupil do KSČ. Pracoval v různých stranických funkcích až do r. 1950, kdy byl se Slánským a dalšími uvězněn. V známém „divadelním“ procesu byl odsouzen k smrti a popraven.

Šnejdárek, Alois (1875 – 1945)

Československý generál. V letech 1898 – 1917 důstojník francouzské cizinecké legie a řadové francouzské armády. Byl jedením z organizátorů čs. legií ve Francii. 1919 vrchní velitel čs. vojska při konfliktu s Polskem. 1919 – 35 v různých voj. funkcích, od r. 1930 ve funkci armádního generála. 1939 odešel do Francie a zapojil se do odboje. Zemřel v Maroku.

Ursíny, Ján (1896 – 1972)

Slovenský politik, církevní (evangelický) hodnostář a účastník protifašistického odboje. Před válkou byl členem parlamentu ČSR, kde zastupoval agrárníky a kde také spolupracoval s Milanem Hodžou . Jako člen SNR se po vypuknutí SNP v r. 1944 účastnil spolu s L. Novomeským jednání v Londýně a Moskvě. V roce 1947 byl jako zakladatel a podpředseda Demokratické strany zatčen a odsouzen na řadu let do vězení. Po propuštění v r. 1953 se do politiky už nevrátil.

Urválek, Jan (1910 – 1979)

Prokurátor Státního soudu a později soudce. Je známý jako prokurátor z vykonstruovaných procesů v 50. letech, například s JUDr. Miladou Horákovou , na svědomí má desítky justičních vražd. V roce 1957 se stal předsedou Nejvyššího soudu. V roce 1963 byl uvolněn z funkce předsedy Nejvyššího soudu a umístěn ve Vědeckém výzkumném ústavu kriminalistiky na Generální prokuratuře. Nikdy nebyl potrestán.

Zamarovský, Vojtěch (1919 – 2006)

Slovenský historik, spisovatel a překladatel, jeden ze zakladatelů žánru non-fiction v Československu (Za sedmi divy světa, Bohové a hrdinové antických bájí, Dějiny psané Římem, Jejich veličenstva pyramidy...). Ve svém díle se věnoval nejstarším obdobím lidské historie, popularizaci starověkých civilizací a mýtů. Více než 20 let byl spolupracovníkem StB.

Zápotocký, Antonín (1884 – 1957)

Český politik a státník. Od r. 1900 působil v sociálnědemokratickém hnutí a v odborech na Kladensku, byl jedním ze zakladatelů marxistické lavice v sociální demokracii. Od r. 1921 člen KSČ, neustále stoupal ve stranických funkcích. Organizoval známou Mosteckou stávku (1932). V letech 1929 – 39 byl generálním tajemníkem Rudých odborů. 1939 byl zatčen gestapem a až do konce války vězněn v koncentračním táboře. Po válce předseda Ústřední rady odborů, 1948 – 53 předseda vlády. Po Gottwaldově smrti se stal prezidentem ČSR. Ačkoli byl všeobecně oblíben, zejména mezi dělníky, došlo za jeho působení k měnové reformě, která poškodila miliony lidí, pokračovaly také politické procesy. Nejasné je i jeho působení jako kápa v koncentračním táboře. Poněkud úsměvná je snad jen jeho literární činnost.

Zavřel, František (1885 – 1947)

Meziválečný dramatik a spisovatel, autor několika významných expresionistických děl, často silně provokativních (Boleslav Ukrutný, pentalogie Polobozi, román Fortinbras...). Svými politickými názory patřil ke krajní pravici a netajil se sympatiemi k fašistickému hnutí. Po osvobození vyšetřován, propuštěn, ale zbaven existenčních podmínek. V listopadu 1947 byl zcela zubožený nalezen v pražských Letenských sadech a převezen do nemocnice, kde zemřel.

Zenkl, Petr (1884 – 1975)

Český politik, povoláním středoškolský profesor. 1937 – 39 a 1945 – 46 pražský primátor, 1938 ministr bez portfeje, ministr sociální péče, zdravotnictví a tělesné výchovy. V letech 1939 – 45 byl vězněn v Buchenwaldu. 1945 – 48 předseda Čs. strany nár. socialistické, náměstek předsedy vlády. Po Únoru emigroval do USA (předseda exilové Rady svobodného Československa).

[1]Der Ring für meine Geliebte (něm.) Prsten pro mou milovanou.

[2]Gehenna (hebr.) V židovském náboženství místo, kde jsou hříšníci trestáni věčným ohněm, peklo.

[3]Tres faciunt collegium (lat.) Tři tvoří společnost, tři osoby stačí k jednání.

[4]Celovec – české označení pro Klagenfurt.

[5]„Freulein, kennen Sie Ibsen?“ – „Nee, wie macht man das?“ (něm.) Jedná se o hříčku založenou na fonetické záměně. Otázce „Slečno, znáte Ibsena“ rozuměla dotazovaná „Slečno, umíte ibsenovat?“, což svojí odpovědí „Ne, jak se to dělá“ potvrdila.

[6]Coup d´êtat (fr.) Státní převrat.

[7]Last but not least (angl.) Poslední, ale neméně důležitý.

[8]Do widzenia, szanowni gosci (pol.) Nashledanou, vážení hosté.

[9]Mutatis mutandis (lat.) S příslušnými změnami, v podstatě, celkem vzato.

[10] Laissez faire (fr.) Nechte všemu volný průběh. (Výrok, postihující hlavní zásadu ekonomického liberalismu.)

[11]Von kommenden Dingen (něm.) O věcech budoucích. (Kniha W. Rathenaua z roku 1917.)

[12]Société anonyme (fr.) Anonymní, bezejmenná společnost.

[13]Société belges des etudes et d´expansion (fr.) Belgická společnost věd a rozvoje.

[14]Enterprise autonome (fr.) Samostatný podnik.

[15]L´économiste tchéque bien connu (fr.) Věhlasný český ekonom.

[16]Captatio benevolentiae (lat.) Prosba o shovívavost, dožadování se přízně.

[17]Afront ( z fr.) Hanba, potupa.

[18]Die Pünktlichkeit ist der Monarchen Höflichkeit (něm.) Přesnost je ctností, výsadou králů.

[19] viz pozn. 10

[20]Heim ins Reich (něm.) Domů do říše. (Heslo používané henleinovci pro připojení Sudet k Německu.)

[21]Sinekura (z lat.) Výnosná, a přitom nenáročná práce, „trafika“.

[22]Fond perdu (fr.) Na účet ztrát, odepsaná pohledávka.

[23]War Office (angl.) Ministerstvo války.

[24] Zpráva o tom, jak jsem donesl šifrovací klíč, vyšla v sérii článků Trojský kůň v 13. pokračování „Klíč přichází z Cařihradu“ od V. Kahana a V. Kašpara v časopisu Československý voják 1969 (ročník XVIII, č. 18, 19, 20), v knize Ant. Tichého „Nás živé nedostanou“ (Liberec 1969), str. 22 a zkresleně i v knize J. Čížka „Poslední pokus“ (Magnet 1974), str. 10. A závěrem ještě: netrvalo dlouho a konsul Sedmík byl Němci zatčen a popraven.

[25]Duecento (it.) Třinácté století v italském umění. (V tomto označení je vynecháno mille (tisíc), jakoby místo „tisíc dvěstě“ (mille duecento) bylo řečeno jen „dvěstě“ (tedy duecento).

[26]One man society (angl.) Společnost, podnik jednoho muže.

[27]Dance macabre (fr.) Tanec smrti. (Symbol rovnosti lidí před tváří smrti.)

[28]Donec eris felix (lat.) Dokud jsi šťasten (máš mnoho přátel). Počátek známého přísloví z Ovidiových Žalozpěvů (v hexametru a pentametru): Donec eris felix multos numerabis amicos, tempora si fuerunt nobila, solus eris. Dokud budeš šťasten, budeš mít mnoho přátel, nastanou-li chmurné časy, zůstaneš sám.

[29]Drang nach Osten (něm.) (Německý) tlak na východ.

[30]„Dann bleibt nur Berlin und Umgebung“ (něm.) „Pak zbude jen Berlín a okolí.“

[31] V době věznění ve Valdicích bylo Jiřímu Hejdovi dovoleno napsat vzpomínky na karikaturistu Františka Bidla, které mohly vyjít pouze pod pseudonymem: Arsen Pohribný: Nad kresbami Franty Bidla, Klukovské hry, Trampem; tři kapitoly v publikaci Bidlova čítanka, SNKLHU Praha 1959, str. 7 – 150.

[32] viz pozn. 10

[33]Pro futuro (lat.) Pro budoucnost.

[34]Métier (fr.) Řemeslo, povolání.

[35]In medias res (lat.) K jádru věci.

[36]„Pane prezidente, melde gehorsamst republika gestellt“ (čes. – něm.) „Pane prezidente, poslušně hlásím, že republika je ustavena.“

[37]Relata refero (lat.) Říkám, co jsem slyšel, jak jsem koupil, tak prodávám.

[38]Advocatus diaboli (lat.) Ďáblův advokát, obhájce špatné věci. (V kanonické praxi rovněž povinný odpůrce svatořečení.)

[39] Pro foro interno (lat.) Pro vnitřní potřebu.

[40]Zoon politikon (řec.) Politické zvíře. (Člověk jako tvor společenský.)

[41]Laudetur Jesus Christi (lat.) Pochválen buď Ježíš Kristus.

[42]In seculo seculorum (lat.) Na věky věků.

[43]Litera scripta manet (lat.) Napsané přetrvává.

[44]Litfond – označení pro Český literární fond

[45]MNV – označení pro Místní národní výbor

Ediční poznámka

Při přípravě této knihy jsme vycházeli z jejího prvního vydání, jež vyšlo v nakladatelství Melantrich 1991 pod názvem Žil jsem zbytečně. Obrazové přílohy jsou doplněny a jinak rozmístěny. Knihu jsme vybavili vysvětlivkami, a zejména rozsáhlým jmenným rejstříkem, který je u některých osobností, o nichž jsme se domnívali, že mají pro příběh rozhodující význam nebo že dnes už nejsou ve všeobecném povědomí, rozšířen o krátké medailonky.

Kniha je poměrně rozměrná a autor ji zřejmě psal delší dobu; není tedy divu, že v textu došlo k určitému kolísání v gramatice, syntaxi, také k častému nevhodnému střídání přítomného a minulého času v rámci jedné vyprávěné epizody. Pokud to bylo možné, zachovali jsme autorův charakteristický styl, včetně archaismů, měly-li charakterizační či významotvorný ráz. V ostatních případech jsme se řídili platným zněním Pravidel českého pravopisu. Věříme, že by se na nás Jiří Hejda ve své velkorysosti, která z jeho textu čiší, za naše zásahy nezlobil.

Jan Velíšek

Vydalo nakladatelství Machart v roce 2010
jako svoji sedmnáctou publikaci.

Grafická úprava a návrh obálky – Kameel Machart.

Odpovědní redaktoři – Kameel Machart a Jan Velíšek.

Ediční úprava a jazyková revize – Jan Velíšek.

Druhé upravené vydání (v nakladatelství Machart vydání první).

ISBN 978-80-90431-4-3

Obsah

ZA CÍSAŘE PÁNA A JEHO RODINU

LÍBÁNKY NA HANÉ

Rejstřík osobností