VĚNUJI památce své matky Marie,

která se narodila v domě u Červené cesty

autor

MOTTO:

„I když navážeš stovku uzlů – provaz zůstane jeden.““

Perský básník Džaláluddín Rúmí

„Nitečka po nitečce se splétá v provaz. Vidím, že přemnohé vlákno je rudé a přemnohé že je černé, ale nastojte, copan v rukách provazníka se stříbří! Není nad laskavé srdce tohoto dělníka osudů.“

Vladislav Vančura: Markéta Lazarová

Vydalo nakladatelství Machart v roce 2011

www. machart.cz

Grafická úprava: Kameel Machart

text © Otomar Dvořák

ilustrace © Kameel Machart

O čem vyprávěla předchozí kniha Dědicové bláznivého Maxmiliána

Do zapomenutého kraje hlubokých roklí, bublajících potůčků a kamenitých strání zabloudil na sklonku 19. století vandrovní tovaryš Maxmilián Routa. Uhranul ho pohled děvčátka v chalupě provazníka Hosnedla, a slíbil, že se vrátí, až dcerka dospěje, aby se s ní oženil. Jako zástavu jí zanechal hodiny s kukačkou. Svůj slib dodržel. Jejich syn Martin (jehož zrození stálo matku život) nezdědil kupodivu ani špetku z otcovy světácké povahy. Byl asketicky přísný a pracovitý. S nesmírným úsilím se domohl postavení uznávaného řemeslníka. Nikdy však nevyřešil svůj vztah k otci, jímž v duchu pohrdal, ale ani k dětem, jejichž touhám nerozuměl. Nejstarší syn Tomeš se snažil bouřit a revoltovat, dcera Anežka byla pohlcována čaromocí lásky, nejmladší František unikal do snů o koních a dalekém světě. Ale vzápětí jako zhoubný vichr vtrhla i mezi zdejší pahorky světová válka. Muži z Újezdské Huti, dosud marně snící o dalekých cestách, byli náhle vrženi do všech koutů světa. Všechno se změnilo… Někteří našli v daleké cizině bídnou smrt a jiní hluboké poznání. Ale ani ti, kteří zůstali doma, nebyli ušetřeni bolestivých prozření. Anežka se potkala nejen s poetickou, ale také s drsnou a krutou tváří lásky; byla znásilněna a pak ze zoufalství svolila ke sňatku s postarším, tupým sedlákem Jirmalem. Francka v den sestřiny svatby kopl zbožňovaný kůň do tváře. Zdálo se, že vše, v co lidé dosud věřili, se obrací ve svůj protiklad a čpí ohavnou zradou. Marně se šílený Kameník snažil vrátit čas zpátky proti proudu. To prostě nelze… Musíme číst další stránky napsané rukou osudu, ať už se nám to líbí nebo ne…

PROLOG

Válka propukala nejčastěji ve čtvrtek, týden co týden, po celou zimu. Jakmile se truchlivá nádhera slunce utopila ve fialovém oparu mrazivého večera, vyřítila se ze stínů kompanie pěchoty a bylo možno vídat, jak se zakopává mezi převrácenými židlemi a soustředěnou palbou z pušek zastavuje útok granátníků, kterým v té prekérní situaci nezbylo nic jiného, než zalehnout za pelest postele a zarýt nos do nastlaných peřin…

„Jako malý kluci,“ zavrtěla Hanka hlavou nad podivínským chováním prošedivělých staříků, kteří vkleče prostrkovali své hole mezi špriclemi opěradel a s přimhouřeným okem zaměřovali další cíle smrtonosné palby. Kamarádi z vojny! Staří blázni, kteří se opájejí vyprávěním dávno prožitých bitev… Vyprávěním? Kdyby jen vyprávěli; jenže jim slova nestačí, oni musí všechno názorně předvádět, každý z nich je celou armádou a dokonce i generálem, plánujícím strategická rozhodnutí…

„A tam byly jen hory a propasti a nepřítel nečekal z týhle strany útok. Jenže těsně před svítáním se celej pluk našich horskejch myslivců spustil ze skály na lanech…“

„Na jakejch?“ ozval se Martin Routa, sedící na lavici při zdi s hlavou pochýlenou na prsa a se zavřenýma očima, jako by podřimoval.

„Jak to mám vědět?“ odsekl nevrle trafikant Skřivan, jenž právě coby pluk horských myslivců sestupoval do strže mezi stolem a almarou, a nepatřičná otázka ho vyrušila v nejnebezpečnější fázi přesunu.

„Pro tyhle účely jsou nejlepší pletený lana…“ řekl Martin a zvedl hlavu. V široce rozevřených očích mu vzplál dvojitý obraz rozsvícené petrolejky. „Děda Hosnedl mi vyprávěl, jak jeho pradědeček dělal pletený lana do kladek, co s nima zvedali kostelní zvony na plzeňskou věž; dostal za ně tři kopy zlatejch a za to se dal tenkrát v Plzni koupit vůl. Horský myslivci určitě měli svýho dodavatele, nějakýho hodně šikovnýho provazníka… Z toho je vidět, že i za války měl leckdo protekci a mohl vyrábět pro armádu, zatímco s našincem vymetli kdejakej smradlavej močál!“

„Nerozčiluj se, táto,“ ozvala se chlácholivě Hanka od plotny, kde soustředěně míchala klokotající povidla ve velkém drátovaném hrnci. Malá tříletá vnučka Manka stála vedle ní a napjatě sledovala měchačku, s nadějí, že jí tento nástroj bude brzy svěřen k olízání. „Nerozčiluj se, víš, co říkal doktor!“

„Taky jsem měl jednou velkou zakázku na tažný lana!“ pokračoval Routa, jako by nabádání své ženy neslyšel. „Pro knížecí pilu na Švábíně! Kdyby to tenkrát vyšlo, mohla tady dneska stát Routova provaznická fabrika a nemusel by se tu naparovat nějakej podvodník Šimeček, kterej tohle řemeslo ani pořádně neumí!“

„No, tak, táto,“ zadívala se Hanka s obavami na tepající modrou žílu, která jako zkroucený had vystoupila na Martinově spánku. Pravda, kdysi v ní tohle znamení rostoucí zloby vzbuzovalo přímo posvátnou hrůzu; to, když ještě byla mladá a bázlivá dívka. Často se tehdy ptávala sama sebe: Proč si vybral právě mne? Čím jsem si ho zasloužila? Jenže jak čas plynul, v jejích očích ubývalo z prvotního Martinova nadlidského rozměru. Z vojny se jí vrátil s podlomeným zdravím. Malárie, kterou chytil někde v italských močálech, z něj udělala trosku, dýchavičný stín, ploužící se po chalupě a vyčerpávající se v marném vzteku nad desítkami každodenních maličkostí, které v jeho očích rostly do rozměrů velehor. Hanka se začínala obávat, že jednou by mu ta legendární žíla na spánku praskne - a pak bude konec… Konec všeho…

„Dědo,“ ozval se netrpělivě asi pětiletý chlapec, klečící na druhém konci lavice a sledující s napjatým výrazem přesun trafikanta Skřivana do úkrytu mezi stolem a skříní, „tohle si snad můžete povědět jindy, ne?“

Martin vrhl na vnuka Jiříka divoký pohled, zafuněl, ale pak zavřel oči a opět odevzdaně sklopil hlavu na prsa.

„Prásk! Prásk!“ zakřičel v tu chvíli hrnčíř Kukačka, vyskočil na stůl a namířenou holí ostřeloval dole se krčícího Skřivana. „Prásk! Seš mrtvej, alpskej myslivče!“

„To tedy ne!“ ozval se trafikant z hlubin úzké zaprášené soutěsky za červotočivou skříní. „Italové neměli ani tušení, že se k nim naši plíží! A navíc byla toho rána po celejch Dolomitech mlha jako mlíko!“

„Hele, neříkej naši, když to byli Rakušani. A dostali toho rána pěkně na prdel, mlha nemlha!“

„Na prdel dostali Italové. Když jsme pak šli ve druhým sledu, viděl jsem ty jejich kulometný hnízda, vytesaný do tunelů ve skalách. Myslivci se spustili na lanech až k nim a naházeli dovnitř granáty. Vypadalo to tam jako v řeznictví…“

„Mírněte se před těma dětma!“ okřikla Hanka rozkurážené bojovníky.

V tu chvíli se na pavláčce před oknem objevil vysoký stín a ohnutý prst zaťukal na sklo. To zapůsobilo víc, než Hančino nabádání; přestřelka umlkla a malá Mančinka ustrašeně vklouzla za babiččinu širokou sukni. „Klekánice!“ vyjekla.

Nebyla to však obávaná ohyzdná stařena s pytlem, do něhož strká děti, které nejsou včas v postýlkách, ale mladý muž v teplém kabátě s vyhrnutým límcem: štítek placaté čepice měl stažený do očí a klapky spuštěné přes uši; na šviháckém knírku se mu srážela jinovatka.

„Tatínek!“

Děti se s halekáním vyřítily do tmavé síňky a vrhly se do jeho rozpažených rukou. Sevřel je a zvedl skoro až do stropu.

„Tak co, byly jste tu hodný?“

„Dělali jsme válku… se strejdama…“ vykládal dychtivě Jiřík,“ ty jsi byl, tati, taky ve válce?“

„Já ne. Já byl tenkrát ještě moc mladej… Tak pojďte domů.“

„Už jedli,“ hlásila Hanka, „a ty Francku počkej, naleju ti taky talíř bramboračky…“

„Ne, díky, maminko, máme přece vlastní večeři.“

„Já vím, odbudeš se kouskem suchýho chleba… Francku! Nesnaž se přede mnou předstírat, že je všechno v pořádku! Vidím to na tobě, jak jsi smutnej a špatnej. Copak je tohle za pořádek? Večer přijdeš utahanej z práce a ženu nenajdeš doma - a tvoje děti aby zůstaly venku, chudinky malý! Jako ty cikáňata, kdybysme se o ně tady s dědkem nepostarali! Chlapče, pověz mi upřímně: nemá snad nakonec Kateřina nějakýho… někde… bokem…“

„Ne, jak vás tohle mohlo napadnout! Víte přece, že nacvičujou to divadlo…“

„Já bych jí dal divadlo,“ zavrčel z lavice Martin, „já bych jí předved tyátr, to by koukala! Jednou na tobě bude dříví štípat! Jsi trouba, že si to necháš líbit!“

Francek neodpověděl, otočil se zády a vyvedl děti ze dveří. Nesourodá trojice protáhlých stínů se mihla po okenním skle a rozpustila se v mrazivé tmě časného večera.

„Nejni žádná úcta! Z toho to všechno pochází!“ vrčel dál Martin ze své lavice v koutě. „Rákosku ty děcka neznají, modlit se pořádně neumí a rodičům tykají, jako by to byli jejich kamarádi z pastvy! Já už tomuhle světu vůbec nerozumím! Já se vůbec neodvažuju domyslet, do jak neblahejch konců to všechno povede!“

Manka se později mnohokrát snažila upamatovat, kdy se vlastně její vzpomínky poprvé propojily se vzpomínkami rodičů a prarodičů a kdy se v její mysli slily do jediného příběhu.

Napřed byla jen tma bez konce a začátku, ale pak kdosi mocný řekl: Budiž světlo! A světlo padlo do prostoru, bylo to jásavé ranní slunce, které po hrbolatých prknech podlahy s vystupujícími suky a nitkovými liniemi stromových let rozlilo obdélník zářivě žluté barvy, rozdělený na několik polí stínem okenních rámů a čeřený tajemným míháním odrazů záclonových krajek, takže připomínal neklidnou hladinu zlatého jezera. Nad ním horečně vířila mračna prachových zrníček a tím planoucím sloupem se občas se zlověstným bzukotem prořítila podivná nohatá obluda s kmitajícími duhovými křídly.

Světlo se zvolna sunulo po podlaze, až se nakonec v nejvzdálenějším koutě dotklo změti podivně zkroucených a propletených ježatých provazů, zakončených uzlovitými hlavami. Provazoví hadi se tam ovíjeli kolem srnčího parůžku s oblýskanou ostrou špicí a výhrůžně plazili roztřepené jazyky.

Dívenka zaváhala. Tak ráda by si parůžek půjčila na hraní, ale hadi se tvářili nekompromisně. Pokusila se s nimi smlouvat: „Dostanete kaši. Z mýho talířku s namalovanou kočičkou! Moc dobrou kaši. Když mi na chvilku půjčíte srnečka…“

Hadi posupně mlčeli.

Dívenka zatajila dech, sebrala všechnu odvahu svých tří let a pak prudce hmátla do jejich hnízda po parůžku, sevřela ho oběma rukama a utíkala s ním do bezpečí mezi rozkročenýma nohama velkého kuchyňského stolu.

„Safraporte!“ zahřímal vtom z výšin mocný hlas, „Kdepak zase mám ten mašnogl! Kdopak mi ho sebral?“

To nebyl hlas boží, patřil tátovi Franckovi. Ovšem jeho zloba byla jen předstíraná. Ubrus se nadzvedl a přímo proti dívence se objevila tvář s jizvičkou nad horním rtem, maskovanou malým knírkem ve tvaru mušky, s výrazným nosem a blízko u sebe posazenýma hnědýma očima, které se na ni šibalsky smály: „Dej mi ten mašnogl, Mančinko! Bez něj bych ti tu houpačku nemohl dodělat.“

Dívenka sváděla těžký duševní boj; nechtěla se vzdát krásně lesklého parůžku, ovšem zmínka o houpačce zněla také velice lákavě. Nakonec váhavě opustila svůj úkryt, vylezla tatínkovi na klín, podala mu srnčí hrot a dívala se, jak jím Francek probodává tělo provazu a rozšířeným otvorem protahuje oddělené konce jednotlivých pramenů, zaplétá je a vytváří na závěsu, vybíhajícím z rohu sítě, pevnou smyčku… Na jedné, druhé, třetí a čtvrté straně…

Houpačka! Provazová sítěnka zavěšená mezi dva stromy, v níž dětské tělíčko jako lapená rybka bude celé půldne létat nahoru a dolů v úžasném prostoru mezi zelenou trávou zlacenou pampeliškami a modrým nebem, přizdobeným našlehanými kopečky oblačné smetany… Může být něco krásnějšího?

Když se Manka pokoušela sestavit s těchto prvotních zlomků nějakou ucelenou mozaiku, překvapilo ji, jak se představa okolního světa v její mysli postupně rozrůstala. Od nízké stoličky bez opěradla, na níž tatínek Francek vyráběl houpačku (u nohou přitom vždycky míval dřevěnou bednu s nářadím; ležel v ní dřevěný kuželík, velká necovací jehla se zubem uvnitř protáhlého ouška, ohlazené síťovací prkénko, železná zahnutá dratev a spousta dalších tajemných předmětů) vedla její cesta kolem stolu s dlouhým, splývajícím plátěným ubrusem a kolem bíle nabarvených masivních židlí až ke kanapi pod oknem, starému odřenému kanapi, jehož měkký, houpavý povrch byl plný boulí, ukrývajících nesouměrně trčící pružiny. Když jste si na kanape klekli, mohli jste se dívat přímo do okna, neuvěřitelně širokého trojdílného okna, na jehož parapetu rostla v květináči bachratá mořská cibule, kterou maminka jednou ročně ostříhala a jejíž dužnaté stvoly naložila do lihu, čímž vzniklo účinné mazání na bolavá záda. Za záclonou a okenním sklem, okupovaným po většinu roku hejnem bzučících much, někdy oroseném párou z kuchyňských hrnců a jindy zarůstajícím houštinou stříbrných mrazových větviček se otvíral výhled na předzahrádku s bylinami a stromovými angrešty, na zeleně natřený plaňkový plot, na hluboký příkop a silnici, bývalou císařskou a nyní státní silnici, dokonale štěrkovanou a uválcovanou, lemovanou obílenými žulovými patníky. Tahle silnice směřovala do dalekého světa, dalo se po ní dojet až do Plzně nebo do Prahy; zarachotil po ní povoz tažený koňmi, důstojně a zvolna tudy kráčelo kravské spřežení s naloženým žebřiňákem, přejel cyklista, občas dokonce zavrčel a zatroubil automobil (a to byla atrakce, kvůli níž se všichni, kdo momentálně pobývali v kuchyni, seběhli k oknu!).

Vpravo od okna tajemně cvakaly oválné plechové hodiny, po zdi se od nich táhly řetízky (za které se nesmělo tahat!) a visely tam šišky, úplně podobné těm, které babička vozila na trakářku z lesa a krmila jimi ohýnek v kamnech; tyhle ale byly tvrdé a studené. Babička Hanka vyprávěla, že pradědeček Maxmilián míval ještě lepší hodiny, velikánské a plné vyřezávaných větviček, mezi kterými se otvírala malá dvířka a z nich vyskakovala kukačka a kukala… Tahle představa byla pro tříletou dívenku velice vzrušující; občas si se starším bratrem Jiříkem vyprávěli o tom, jak by v lese chytili kukačku, jak by ji přinesli domů a zavřeli ji do hodin. Jiří mínil, že by se dala polapit do některé z těch sítí, které rodiče po večerech doma vyrábějí. Naplánovali si, že až budou větší, až budou mít víc síly a nebudou se bát (a to bude hned, jak skončí tahle dlouhá zima), tak si jednu z těch sítí potají vypůjčí a sami se vydají po Červené cestě až k černému lesu, k Matčině hoře nebo ke Studánkám, odkud bývalo za jarních dnů slýchat naléhavé kukání.

Kolem hodin, jako kolem tlukoucího srdce, se na zdi shromáždil houf pestrých obrázků. Skleněně se leskly v masivních černých rámečcích; na jednom dva nahatí lidé jedli jablka pod stromem, kolem kterého byl omotaný tlustý provaz. Jiřík se sestřičce smál, že to není žádný provaz, ale had, hrozný Královský had, který žije ve skalách na Matčině hoře a vždycky na podzim tam strašidelně hvízdá. Od té doby začala Manka provazům říkat „hadi“, a když je uviděla stočené v koutech, pohlížela na ně se strachem, jestli se nepohnou.

Na dalším obrázku byla ještě hroznější obluda! Mance připadalo, že je to ušatý pes se štičí tlamou. Nějaký pán na vzpínajícím se koni do toho netvora píchal dlouhým klackem. „To je svatý Jiří!“ prohlašoval hrdě starší bratr. „Ten se ničeho nebál. A já se jmenuju podle něj! Až budu velkej, tak si koupím koně a vyjedu na Matčinu horu a zrovna takhle tam zapíchnu Královskýho hada!“ Manka zatrnula nad bratrovou odvahou; to bylo jistě mnohem nebezpečnější než lovit kukačku!

Pak tam byl ještě třetí obrázek: na něm pán ve špičaté čepici lil ze džberu vodu na malý hořící domeček, nejspíš nějaký domeček pro panenky, podobný tomu, jaký má doma Lízinka z pivovaru. Tatínek říkal, že ten hasič se jmenuje svatý Florián a že dává pozor na oheň, aby nezlobil, ale také je ochráncem provazníků a každý provazník se k němu musí modlit, aby se mu dílo dobře dařilo.

Při zdi vlevo od okna se tyčil kredenc, monument, jehož přízemní dvířka velice lákala k otevření; Manka věděla, že uvnitř se skrývají úžasné mísy, naplněné vonící moukou, velké dřevěné síto a sada těžkých žehliček s výměnnými držadly a drátěnými stojánky, ale dovnitř sama nesměla. Vlastně to ani nešlo, protože tatínek shora zatloukl hřebík, ohnul ho a potočil jako pojistnou kličku. Občas stála před kredencem a zakláněla hlavu, dívala se podél pater a říms té fantastického stavby (ano, kredenc, to nebyl kus nábytku, to byl úžasný a nedobytný hrad!) a moc dobře věděla, že v šuplíčcích tam nahoře nejsou jen nože a lžíce a sklenička francovky, používané jako univerzální lék, ale v nejhořejším z nich bývá dobře ukryt papírový kornout s kousky černého, sladkého pendreku, který je občas dětem poskytnut jako mimořádná odměna. A ještě výš se lesklo zašupovací sklo s leptanými květinovými vzory a za ním sady svátečních malovaných talířků a skleniček. Na hřebíčku tam visely kapesní hodinky s nádherným stříbrným řetízkem a stála tam petrolejová lampa, jejíž skleněný cylindr připomínal květ tulipánu.

Když se setmělo, sundávala maminka lampu na kuchyňský stůl, stavěla ji na obrácený hrnec kameňák, zapalovala povytažený knot, plamen syčivě vyrazil a děti se zachvěly slastnou hrůzou. I svatý Florián nahoře na obrázku jako by v té chvíli zpozorněl. Kuchyň se proměnila v tajemné místo, kde ožívaly neklidné stíny. Co to haraší v tmavém koutě? Myš? Nebo domácí skřítek, mužíček velký jako dlaň, v chlupaté šedé čepičce, s očky svítícími jako uhlíky a s kočičími drápky místo nehtů? Ani za celý pytlík pendreku by se tam Manka nešla podívat! A co to šramotí a pípá pod kamny? Nevylíhl se tam snad z vejce od černé slepice škodolibý rarášek? Bratr Jiřík se posmíval jejímu strachu: ty hloupá, to jsou přece kuřátka, které tam maminka uložila k teplu v krabici od margarínu! Tisknou se tam k sobě jako načepýřené žluté kuličky a šveholivě si vyprávějí nějaké kuřecí pohádky.

Nejlepší pohádky uměla vyprávět babička Hanka; ovšem vypravit se k ní, to vyžadovalo velkou odvahu! K tomu bylo nutno opustit jistotu kuchyně, minout velká kamna, nad nimiž se na natažených šňůrách sušilo prádlo, bylinky a houby, otevřít těžké skřípající dveře s velkou mosaznou klikou a vyjít do síňky. Tahle nedlouhá chodbička dýchala skrytou hrůzou, tonula v ustavičném pološeru a z červených dlaždic na podlaze stoupal mrazivý chlad. Jen pár podlouhlých okének nade dveřmi, vedoucími ven na verandu a ke světlu, sem barevnými sklíčky propouštělo duhové jiskření, zmírající na kameninovém soudku s pitnou vodou, přikrytém prkenným víkem, a odhalující dvojici úzkých dveří, vedoucích ke dvěma zakletým komnatám.

Za těmi prvními zakázanými dveřmi stoupaly strmé, vyschlé a viklavé dřevěné schůdky na půdu, kde v dusném tichu dřímala obří hromada sena, kde z trámů visely drapérie pavučin a starých, zaprášených provazů, kde červotočivé truhly skrývaly nepoznané poklady a kde nade vším trčely hlavy provaznických stojanů, ježící se kovovými háčky, a zejména mohutné setrvačníkové kolo se zahnutou klikou, černé a mastné, jako by ho čerti právě protáhli komínem. Tady prý bydlely polednice, klekánice a půlnočnice, tři ohyzdné stařeny, které předou provaz života…

Za druhými zakázanými dveřmi tomu bylo právě naopak; kamenné a vlhké schůdky tam klesaly strmě dolů a ztrácely se v černé vodě. Olověné zrcadlo hladiny se lesklo jen kousek pod okénkem, jímž byla prostrčena rezavá trubka ruční pumpy. Mrazivý chlad čišel z těch hlubin; proto matka na sklepní schůdky ukládala máslo plovoucí v kameňáčku s vodou, džbánky s mlékem, vyškvařené sádlo a v plátně zabalené maso – někdy tu dokonce na železném háku visívalo celé kůzle, stažené z kůže, nahé a krvavé, jako bezmocná oběť nějaké mučírny… V černé vodě sklepního podsvětí se prý skrývaly kousavé, slizké potvůrky, ale především tu bydlel hastrman. Děti, když občas nahlédly do jeho tajemné říše přes rameno matky, ukládající něco na schody, si ustrašeně špitaly, že oprýskané hrnce s pokličkami, rozestavěné na prkenné polici v zadní nedostupné části zaplaveného sklepa, nepochybně skrývají dušičky utopenců. A nebyl snad onen žbluňkavý zvuk, jenž občas znepokojeně zabublal z nejhlubšího místa pod opuštěnou pumpou, kde prý na dně zůstala ztracená studánka, hlasem vodního démona?

Když děti zvítězily nad svým strachem a dokázaly projít strašidelnou tmavou síňkou podél vstupů do obou zakázaných komnat až na protilehlou stranu chodbičky a otevřít tam široké zelené dveře pod okénkem s barevnými sklíčky, rázem se ocitly na sluncem prozářené pavlači, odkud se jim otvíral výhled na dvůr s kdákajícími slepicemi, na střechy chlévů a dřevníků, na hnojiště se záchodovou budkou a na starou vrbu, v jejímž stínu se krčil plůtek s brankou, oddělující od dvorku bujnou zeleň ovocné zahrady.

Ale především byl z pavlače vstup do kouzelného babiččina pokojíku, provoněného heřmánkem, tymiánem a levandulí, do šera mezi vysoko nastlané pruhované peřiny, v nichž často podřimoval nevrlý dědeček Martin. Jindy ale dědeček seděl na nízké stoličce u kamen a strkal do jejich plápolající tlamy pečlivě nalámané chrastí, pochrchlával a tiše hudroval. Nebo si vynesl židli na pavlač a v přílivu ranního světla tam četl noviny, upíjel z hrnku šípkový čaj a občas vykřikl: „To je hrůza! To snad není možný! Všechny by je měli zavřít, až zčernají!“

Děti proto dědečka obcházely uctivým obloukem; záštitu hledali v babičce Hance, která je učila všelijaké říkánky a modlitbičky a která jim tajemně ztlumeným hlasem vyprávěla, jak pradědeček Maxmilián, když se vracel z vandru, zdříml v kupce sena na louce u nějakého rybníka a najednou o půlnoci uviděl, že z vody leze hastrman… Pradědeček Maxmilián prý vodníka zahnal holí a kukáním dřevěné kukačky ze svých památečních hodin švarcvaldek, které si tenkrát nesl až z Vídně a které si na noc pověsil na větev vrby. Ale děti se domýšlely, že jim babička určitě něco tají. Časem se jejich podezření změnilo takřka v jistotu, navzájem se ubezpečovaly, že pradědeček omámeného vodníka spoutal lýkovým provazem, přivedl ho domů a uvěznil ho v zatopeném sklepu. Tam s nimi hastrman od těch dob bydlí, stejně jako králíci v králíkárně, kozy v chlívku a slepice na hnojišti; je sice zkrocený, ale přesto záludný a stále číhající. Teprve teď je napadlo, proč maminka nosí na schody do sklepa máslo, sádlo, mléko a maso. Ona totiž moc dobře ví, jak nebezpečné je nechat vodníka hladovět!

Uplynul rok nebo dva, děti provazníka Františka Routy povyrostly a odvažovaly se stále dál od domu. Starší Jiřík už dosáhl na kovový háček na brance v plotu, vyhákl ho z očka a otevřel vstup do zelenavého přítmí zahrady, do zaslíbeného ráje, kde se naskýtala mimořádná příležitost k mnoha různým dobrodružstvím. Během jediného dopoledne se téhle kurážné dvojici podařilo způsobit si žaludeční křeče zhltáním většího množství nezralého ovoce, narazit si žebra pádem se stromu, svalit se do kopřiv a nechat se poštípat včelami. Máma Kačenka nevěděla, jestli se má zlobit nebo brečet, babička Hanka přispěchala s flaštičkou francovky, děda Martin zalezl do postele, zavřel oči a k uším si přitiskl polštář, ale nakonec byl jako vždy v konejšení nejúspěšnější Francek, který právě přišel o polední přestávce na oběd. Posadil si každé dítě na jedno koleno, foukal jim na bolístky a přitom vyprávěl o Honzovi Trsojc, jaký to byl hrdina, ten že svý mámě sebral kozu, rohatou a černou a zlou jako čert, ale přesto jí dokázal odtáhnout až na jarmark, i když ho cestou pěkně potrkala a do krve odřela, ale Honza ani nepíp, snášel to se zaťatejma zubama, toho zuřivýho ďábla úspěšně prodal a s penězma zmizel do Vídně dřív, než stará Trska vystřízlivěla z opilosti a doběhla s policajtem do Oujezda…

Děti přestaly plakat, špinavými ručkami si rozmazávaly slzy po tvářích a napětím ani nedýchaly.

„To jim dáváš pěkný ponaučení do života, jen co je pravda!“ zaškaredila se Hanka. Katka se jen mlčky ušklíbla. Ale ani jedna, ani druhá nemohla popřít, že vyprávění splnilo účel.

Francek předal uklidněné děti ženským, popadl do ruky knedlík a běžel zpátky do práce. Teplou polévku už toho dne nestihl.

Neuplynul však ani týden a stala se něco mnohem horšího! Po dusném odpoledni se schylovalo na bouřku. Matčina hora si nasadila černý klobouk z divoce vířících mraků, zlostně broukala a její lesnaté boky se rozsvěcely přízračně modrým svitem.

„Děti, domů!“ zakřičela Katka z okna pavlače.

Žádný ohlas. Dvůr jako vymetený, slepice už v očekávání nepříjemného dění hřadovaly na vozíku pod přístřeškem u chlévů a rozčileně kvokaly. Katka vyběhla do zahrady, rozhlížela se pod stromy, které se rozšuměly prvním poryvem větru.

„Zatraceně! Kde jste?“

Cosi ostře třesklo v horním koutě zahrady, mezi keři rybízů. No, ovšem, horní vrátka, nakřivo sbitá Franckem z několika trámků a nehoblovaných prken, jimiž se vycházelo do polí k Červené cestě. Byla teď dokořán a vítr jimi bušil o plot.

V Katce by se krve nedořezal. Okamžitě pochopila, že synek je učenlivější, než se vůbec odvážila domyslet. Není to ani týden, co na vlastní oči viděla, jak se Jiřík tahle vrátka marně pokouší otevřít, protože nemají jen háček, ale jsou navíc jištěna zasouvací dřevěnou závorou. No, jistě, to všechno jsou plody Franckovy výchovy, to je neblahý vliv těch jeho morbidních historek! Tatínek synáčkovi všechno ukáže, všechno ho naučí, všechno mu vysvětlí – a nepomyslí, jak některé znalosti mohou být nebezpečné!

Katka vyběhla ven, na Červenou cestu, vítr jí prudce rozevlál vlasy, shrnovala si je oběma rukama z obličeje, divoce se rozhlížela… Všude kolem jen prázdná, potemnělá pláň, nad níž se v bouřlivých poryvech vznášela naříkající černobílá čejka, které se tady říkalo kníhara. Kde jsou děti? Kde jsou moje děti? Bože, nedopusť…!

Zahřmělo a spadly první těžké kapky.

Jiřík s Mankou nemohli matčino volání slyšet, protože byli tou dobou už úplně jinde, dobře ukryti v tajemném, přízračném světě, o jehož existenci neměly do té chvíle ani tušení.

To bylo tak: Jiříkovi se konečně po mnoha dnech marných pokusů podařilo otevřít zadní vrátka a vyvést svou ustrašenou sestřičku na legendami opředenou Červenou cestu. Ta se táhla těsně kolem vnější strany plotu – a byla doopravdy červená, pokrýval ji rezavě zbarvený písek, v němž sem tam ležely nádherně ohlazené, rudě a okrově žíhané kamínky. Dvě zařízlé koleje, jimiž laškovně bublala spěchající vodní stružka, pokračovaly tím červeným pískem do dálky, obloukem uhýbaly až někam k úpatí mohutného lesnatého hřbetu Matčiny hory. Podél protilehlé strany cesty se tyčilo rákosí jako vysoká zelená stěna.

Nebylo možno odolat té vábivé nádheře. Na co se dřív vrhnout? Sbírat kamínky, plnit si jimi kapsy, čepici, šátek a zástěrku? Nebo slastně ponořit prsty do miniaturního potůčku, přehradit kolej nahrnutým pískem a radovat se, jak hladina stoupá, jak se voda zlostně točí a neví kudy kam, až se nakonec převalí přes hráz a rozvalí ji? Utíkat podél plotů, v míhavém blikání světel a stínů, a pak se zadýchaně zastavit tam, kde končí poslední hradba a otvírá se daleký výhled do rozlehlé mísy údolí? A kam asi vede ten kamenný můstek, přetínající na jednom místě jednolitou rákosovou stěnu nad odvodňovacím příkopem? Děti po něm odvážně přešly a hned za ním se ponořily do vysokého obilí, tak vysokého, že se v něm ztratily jako v lese. Kráčely za sebou po úzké pěšince, nad hlavami jim praskaly zrající klasy a cvrčely kobylky; z džungle kolínkatých stébel na ně občas pohlédly modré oči chrp a opodál vyšlehl plamínek vlčího máku. Kdesi vysoko na nebi trylkoval skřivánek. Stezičky se několikrát dělily, rozbíhaly se do různých stran. Kdopak je tu asi vyšlapal?

„Mně je horko,“ zakňourala Manka, „a mám žízeň. Já chci domů!“

„Vydrž,“ nabádal ji Jiřík, „za chvíli vyjdeme nahoře u lesa. Víš, tam, co jsme byli s babičkou pást kozy. Pamatuješ? Je odtamtud dobře vidět až na protější stráň, jak tam jezdí vlaky, jak ty mašiny kouří a houkají.“

Na chvíli jí nadějná perspektiva dodala sil. Jenže pole jako by nemělo žádný konec. A najednou všechno tak podivně ztichlo a potemnělo. V dálce před nimi se ozvalo chraplavé zabroukání. Klasy se pohnuly, začaly šelestit, tajemně k sobě skláněly vousaté hlavy, jako by si něco šeptaly.

„Já se bojím,“ vyjekla Manka.

Jiřík tentokrát nenašel nic, čím by ji uchlácholil. Z hlubin pole k nim něco letělo, blížilo se to… S hrůzou si vzpomněl na žitné kozy, které prý tancují ve zrajících lánech, a koho tam chytnou, toho roztrhají.

„Honem pryč!“ vykřikl. „Utíkej! Zpátky k Červený cestě!“

Pole se naplnilo zlobným hukotem, klasy je šlehaly do očí a stvoly jim podtrhávaly nohy. „Kníh – kníh – kníh!“ křičela kníhara někde nad jejich hlavami, jako by upozorňovala obilné příšery: „Tady jsou ty děti, tady běží!“

Prásk! Fialový blesk jim šlehl do očí. Před nimi se vynořila stěna rákosí a pod ní zčeřená hladina strouhy, po níž poplašeně rejdily vodoměrky. Můstek tam nebyl! Zmizel!

„Maminko!“ vzlykala Manka, „maminko, pojď si pro nás!“

Pustili se podél příkopu. Najednou se před nimi vynořil strom, stará hrušeň – a pod ní…

Hrůza hrůzoucí! Pod hruškou ležela useknutá lidská noha!

Děti dvojhlasně zaječely. A začaly vřeštět ještě víc, když spatřily ruku, která se vynořila zpoza stromu, popadla tu nohu a odvlekla ji do vysoké trávy mezi vystouplými kořeny.

„Ale, ale, děťátka, to je nějakýho rámusu!“ ozval se hluboký hlas a něčí dlouhé, kostnaté prsty začaly šplhat nahoru po drsné kůře kmene jako podivní pavouci, zachytily se suků a pomalu k sobě zvedaly hlavu s prošedivělou hřívou vlasů a hrbaté tělo, oděné v rozhalené plátěné košili, oblýskané vestě a záplatovaných cajkových kalhotách. Chlapík se opřel zády o hrušku a koženými řemínky si dopínal nohu k podvazku na stehně. Děti přestaly ječet a jen se dívaly s pootevřenými ústy.

„Čípak jste?“ zeptal se jich ten čaroděj s odkládací nohou.

„Provazníkovic,“ hlesl Jiřík, „Routovic.“

„A copak, že se touláte v obilí? Víte, že se to nesmí?“ Sáhl do pukliny kmene a v jeho dlani se objevila mohutná sukovice.

Děti vyjekly a o krok couvly.

„Ale to si vyřídíme jindy! Teď honem pod střechu!“

Hnal je před sebou jako husy z pastvy. V houstnoucím šeru práskaly ohnivé biče blesků, rákosí podrážděně syčelo a po poli se převalovaly vysoko vzedmuté temné vlny. Jiřík a Mankou si ani nevšimli, kdy přeběhli můstek, ale najednou měli pod nohama opět Červenou cestu, po které proti nim letěly jeden za druhým bláznivě roztočené trychtýře, podobající se dětským káčám, a naházely jim do slzících očí plné hrsti červeného prachu. A než se stačili vzpamatovat z té škodolibosti tančících povětrnic, černé nebe se protrhlo a na hlavy se jim zřítil vodopád.

„Honem! Honem! Přidejte! Už tam budeme!“ křičel jim za zády čaroděj.

Voda bublala a klokotala ze všech stran, cesta se v okamžení změnila v jedinou dravou bystřinu a kalný proud se jim snažil podtrhnout nohy. Manka už nemohla, upadla do bláta, ale čaroděj ji zvedl a nesl ji v podpaží jako balík, dělal dlouhé trhavé skoky a těžce napadal na dřevěnou nohu.

„Tudy!“ rozrazil špicí hole jakási vrátka.

Za mlžnou stěnou deštných provazců se vynořily podivné stavby; jakýsi vysoký hranatý komín z rezatých cihel, obklopený dlouhými, otevřenými přístřešky. Po kluzkých schůdcích je čaroděj hnal někam dolů, do temného stínu pod pavláčku, zavěšenou na boku podlouhlé budovy, která jako by byla k tomu mohutnému komínu poněkud nedbale přilepena.

Skříply nízké dveře – a pohltila je pohádková říše! Děti zůstaly ohromeně stát, zuby jim jektaly zimou a strachem, bylo to něco úžasného, děsivého a současně opojně nádherného. Všude kolem nich stáli v dlouhých řadách trpaslíci! Dívali se z dřevěných polic, seřazení v zákrytech jako vojáci, na hlavách měli čepičky, tváře lemované kudrnatými vousy, každý šibalsky přimhouřené jedno oko, některý se opíral o rýč a jiný nesl na rameni hrábě – jako by se nemohli dočkat, až konečně vyrazí do práce. Ale něco jim přece jen chybělo. Barva! Kam se poděla červeň čepiček a zeleň kabátků, kterou se honosili jejich bratříčci v zahradě paní doktorové, v záhonech před pivovarem nebo v parčíku Železitých lázní? Na policích téhle zvláštní čarodějné kuchyně postávaly řady malých bytůstek dočista nahatých, všechny v jednotném, cihlově rezavém odstínu.

Ale to už přichvátal jakýsi vysoký a nesmírně hubený chlapík v plandavé zástěře polepené hlínou, s řídkou kozí bradkou a s homolovitým kloboučkem naraženým až po uši (v něčem se velmi podobal svým trpaslíkům). „No, to je nadělení!“ zvolal pisklavým hláskem. „Kdepak jsi je sebral, Skřivane?“

„Pod hruštičkou,“ zabručel jednonohý čaroděj Skřivan.

„Tak honem k peci!“ zapištěl dlouhán, chopil se dětí, svlékl z nich promáčené oblečení a odnesl je na lavici pod horce sálající cihlovou stěnu s vyzděnými oblouky, do nichž byla vsazena dvojice železných dvířek. I tuhle lavici potřísnila svým dotekem všudypřítomná, lepkavá, načervenalá hlína.

Dlouhý muž se nejistě rozhlédl: „Čím bych vás, vy setsakramentský ptáčata…“ Vzápětí strhl špinavou plachtu s obrovské dřevěné kádě, v níž líně leželo hliněné těsto, a pečlivě do ní obě děcka zabalil.

„Skřivane!“ houkl, „dole ve sklípku mám džbán mlíka. Přines ho. Proti nachlazení je nejlepší horký mlíko!“

Skřivan ťukal holí a dřevěnou nohou po schůdcích a za chvíli byl zpátky, nesl džbán za ucho a zamračeně do něj nahlížel. „Něco ti v něm plave.“

„Ukaž! A sakra! Chudinka malá, tak už to má za sebou. Doplatila na svou mlsnotu,“ povzdechl hrnčíř, zalovil v mléce prsty špinavými od hlíny a za ocásek vytáhl utopenou myšku. Podržel ji proti světlu a ušklíbl se, když zaregistroval, že na jejím zježeném kožíšku se usadila bílá vrstva smetany. „Zrovna to nejlepší,“ zamumlal a pak drobné tělíčko několikrát přejel špičkou jazyka.

Důkladně olízanou myš odhodil k peci, trochu mléka odlil do železňáku a hákem ho vsunul na rošt nad ohniště. „Než se mlíko ohřeje, předveď jim umělej klarinet, Skřivane. Ať se ty písklata trochu rozveselí!“

Čaroděj Skřivan se chopil své nerozlučné lískové hole a přitiskl ji ke rtům, jako by to byl klarinet. Dlouhé, kloubnaté prsty se mu rozběhly po dřevě v dokonalém prstokladu, zatímco jazykem vytvářel klokotavé trylky. Podmanivá melodie Smetanovy Vltavy se vznesla nad police s květináči, mísami a talíři, stoupala kolem seřazených trpaslíků, trpělivě čekajících na svůj příděl barvy, rozléhala se ozvěnou v prostoře pod trámovým stropem a unikala škvírami kolem cihlového komína až nad střechu, kde zanikala v hukotu deště a rachotu hromu.

Konečně hrnčíř přispěchal s kouřícími hrnky svařeného mléka – jenže děti mezitím sladce a tvrdě usnuly.

Neprobudily se ani poté, co bouřka odtáhla přes lesy do kopců na jihu, a podvečerní slunce vyklenulo nad Matčinou horou zářivý oblouk duhy, nevnímaly, že válečný invalida, trafikant, polní hlídač a samorostlý virtuos Skřivan přivedl do hrnčířské dílny vyděšenou Kateřinu, následovanou shovívavě se usmívajícím Franckem, netušily, že je rodiče odnesli v náruči domů.

Spaly a spaly - a když se konečně probudily, připadalo jim tohle jejich dobrodružství jako nějaký zvláštní, pohádkový sen.

Část první

DUHOVÉ KOULE

Nejenom zahradní trpaslíci, vykukující se skepticky unavenými úsměvy z břečťanem obrostlých kamenných terásek před dlouhou halou Železitých lázní, ale také skleněné koule, zapíchané tam na tyčích do záhonů macešek a měsíčků, fascinovaly malou Manku natolik, že když šly s maminkou Kačenkou nakoupit do koloniálu, musely se před nimi na hodnou chvíli zastavit a věnovat se obdivnému zkoumání jejich duhově proměnlivých barev.

Katka si uvědomila, že v každé té křehké skleněné bublině se odráží deformovaný obraz světa, že budovy protilehlého statku i lípy staré aleje se prohýbají do oblouku, jako by tvořily kulatý rám, v němž se krčí dvě postavičky, polapené a zmáčknuté shora i zdola, takže matka se zdá být menší a dcerka větší, vlastně jsou obě skoro stejné, s komicky nafouknutými těly a šklebícími se tvářemi smutných klaunů, a mezi nimi jako nějaký uzel vyrůstají nepřirozeně zvětšené spojené ruce.

Bezděky se zachvěla.

„Nebýt týhle podivný parády,“ řekla, „tak jsme se s tatínkem nikdy nedali dohromady. Skleněný koule za to všechno můžou…“

„On ti nějakou koupil?“

„Ukradl. A ne jednu, ale všechny! Z celý vesnice!“

Jako by to byla nějaká dávná, téměř zapomenutá pověst – a přesto uplynulo teprve deset let od chvíle, kdy Kateřina přijela do Újezdské Huti, aby tu s ostatními mladými dívkami (žádné z nich nebylo tehdy víc než osmnáct) pomáhala vysazovat novou chmelnici. Chmelnici, kterou na bývalých polích sedláka Jirmala, odkoupených levně v exekuční dražbě, zakládala firma BÜRNOW – KRÁL DOBRÉHO PIVA. Najatým zemědělským dělnicím poskytl správce pivovarů ubytování ve stodole na seně. Velmi romantické ubytování! Pod vraty se do nitra jejich residence prodíral výběžek smrdutého rybníčku, v němž se celou noc čvachtaly kachny. A přidělený bochník chleba měly ráno kolem dokola ohryzaný od myší…

Katka prožívala bezesné noci, neschopná ponořit se do úlevného spánku; slyšela suché myší chrastění a mokré kachní pleskání, vůně sena jí připomínala louky tam doma na horských stráních (ach, ty seníky ztracené v kopcích!) a zaplavoval ji stesk. Tiše plakala do šátku.

Katčin otec, zvaný Andres podle statku v kopcích poblíž bavorské hranice (ve skutečnosti se jmenoval docela jinak, ale kdo by si to pamatoval?), pocházel ze starobylého rodu dřevorubců, pašeráků a pytláků, které odjakživa živil šumavský hvozd. Také trochu sedlačil na terasovitých políčkách a hlavně pásl velká stáda černobílých krav. Skoro by se dalo říct, že Andresové jsou boháči - jenže v jejich starém roubeném domě na jižním svahu Zlatého údolí museli uživit čtrnáct dětí!

Když tahle tlupa hladovců večeřela ze společné mísy brambory rozšťouchané v kyselé mléčné polévce, nabádal je nejstarší bratr: „Hlavně děti hodně kousejte, aby vás v noci nebolelo břicho!“ Sám si však cpal vrchovaté lžíce málem až do krku. Byla to jeho lest, jak přijít k většímu soustu; naštěstí ji sourozenci brzy prohlédli.

To nejmladší bratr byl jejich dobrodincem. Jakmile na podzim zrudly stráně jeřabinami, vzal brokovnici a vypálil do koruny nejbližšího jeřábu. Sesypalo se tolik kvíčal, že to připomínalo krupobití. Holky jich nasbíraly plné koše a pak je se solí a lučním kmínem pekly v chlebové peci. Každý ten ptáček byl na jedno slané chrupnutí, jen tak olíznout opražené kůstky…

Ano, kosti, to bylo její! Všechny kosti od stolu shromažďovala Katka ve své misce, pak vzala nůž a pečlivě obírala. Bylo až neuvěřitelné, jaké poklady chrupavek, morku, loje, kůžiček a masových vláken zanechávali nedbalí strávníci na kostech! Po jejím zásahu toho psům mnoho nezbylo! Nebo když na litinových pekáčích zlátli pstruzi (otec je odmítal; kdo by se s takovým šmejdem nimral?), jídala je Kateřina vcelku, napřed rozchroupala hlavu a pak pokračovala, sousto za soustem, po celé délce rybího těla až k ocasu, jako když se ukusuje z rohlíku, bez ohledu na kostičky, ploutve či kůži. Teď celé noci vzpomínala na tyhle báječné šumavské hody a lítostivě naslouchala, jak si myšky pochutnávají na jejich společném ztvrdlém chlebě…

Nikdy si nedovedla představit, že by se mohla ocitnout takhle daleko od domova. Starší sestra šla sloužit do Vídně, jenže nedávno někdo namaloval do map nové hranice a Vídeň byla v cizině.

„Přece vás, holky, nebudu mít nadosmrti na krku,“ prohlásil jednoho dne otec Andres. „Buď se koukejte vdát, nebo si najděte nějakou službu. A kluci se vyučí řemeslům. Nejstarší dostane hospodářství. Tak jsem řekl, a tak to bude!“

A bylo. Až na jednu nepatrnou změnu: hospodářství dostal ten prostřední, protože nejstarší z bratrů padl ve válce. Všechny starší holky už mezitím zmizely z domova a Kateřina si začínala připadat jako neschopná. Proto se zaradovala, když zaslechla, jak jeden podomní obchodník, co k nim pravidelně zajížděl se zbožím, povídá: „Nehledáte snad tuhle pro mladou nějakou dobrou práci, při který by si mohla nastřádat na věno? O něčem takovým bych věděl. V Oujezdské Huti.“

„Kde to je?“

„V kosteleckým okrese. Na Plzeňsku.“

„???“

Poprvé v životě slyšela jméno takové obce. No vida, a teď byla tady! Měla s sebou jen uzlíček nejnutnějšího prádla a na krku starodávný bronzový křížek, který jí připnula matka při loučení: „Ten jsem, Kačenko, dostala od svý mámy a ta zase od svý mámy… a tak pořád. Proto ho nesmíš ztratit! Ochraňuj ho a on ochrání i tebe od všeho zlého!“

Společně s dívkami ze všech možných koutů Čech se celé dny hrbily nad sazenicemi, v dešti i v horku. Zato večery jim přinášely volnost. Chodily po vsi, držely se pod paží a zpívaly. Postávaly na břehu obecního rybníčku a dívaly se, jak se v něm rozsvěcí hvězdy. Samozřejmě, že na ně dotírali místní mládenci, jenže v houfu měly dívky odvahu se jim vysmívat a provokovat je. Tihle mladíci byli pro Kateřinu jednolitou masou; žádného z nich si nijak zvlášť nepovšimla a ani ji moc nezajímali (po pravdě řečeno, spíš se jich bála, ano, vlastně se jich moc a moc bála, protože celou noc před odjezdem jí matka nabádavým hlasem vyprávěla otřesné historky o svedených a opuštěných dívkách).

Také Francek si zprvu Kateřiny vůbec nepovšiml. Později jí o tom se smíchem vyprávěl, říkal, že se mu líbily všechny dívky, všechny bez rozdílu (snad kromě vyslovených šeredek). Tam na hrázi, uprostřed ostatních kluků předstíral línou lhostejnost, rozvážně si vymačkával uhry a plival do prachu u svých nohou. Ale nikdy Kačence nepřiznal, jak nemohl usnout, neboť všechny ty dívky, které zhlédl v průběhu dne, k němu za noci přistupovaly jako mámivé přeludy, v duchu je viděl, jak se nad ním sklánějí s roztouženě zamženýma očima… Představoval si je ve svých nejtajnějších skrýších, v zákoutích za ploty, v lopuší u potoka, ve stodolách, ve stozích na okraji polí, na mezích plných mateřídoušky nebo v mechu pod smrkovým mlázím… Tolik míst! V přezrálých stéblech praskají žhavé doteky slunce, mušky hrají s naléhavou jednotvárností na jediné tenké struně… Když už to nemohl vydržet, vykradl se tiše z chalupy, chodil noční vsí, psi za ním vyli a ponocný se usmíval pod vousy…

Nenadále však přišel den, kdy dívky skončily práci a měly se rozjet zpátky do svých domovů. Odpoledne jim správce vyplatil mzdu a večer se šly naposledy projít po vsi, postát na břehu rybníčku a dívat se, jak se v černé vodě topí hvězdy. Kateřina se těšila domů a šťastně se smála.

Francek si povšiml jejího smíchu. Od té chvíle se díval jenom na ni a shledával, že každý Katčin pohyb je půvabný, že oči má jiskřivé a sametové, že její pohledy se vyznačují vláčností a přilnavostí čerstvého medu a že svým šumavským přízvukem dokáže i z nejobyčejnější věty vytvořit píseň…

A právě tehdy se Kateřina zastavila před nadýchnutou skleněnou bublinou, v níž se šklebivě zrcadlil okolní svět. Pozoruhodná modrá koule se nacházela na horním konci tyče, zabodnuté v zahrádce před jednou chalupou. Ve vedlejší zahradě byla k vidění žlutá a zelená. Pak červená. A zase modrá. Velké i menší. Skleněné koule se tehdy staly velkou módou; už ne květinami a kořením, ale barevným sklem se pyšnily zahrádky pod okny!

„To je nádhera,“ řekla Katka, „něco takovýho jsem ještě nikdy v životě neviděla. K čemu to je?“

Dívky vyprskly smíchem: „Asi pro větší bláznivost!“

„Možná, že takhle vypadají zblízka hvězdy?“ hloubala si dál po svém Kateřina a Francek ji zpovzdálí nadšeně pozoroval; neodvážil se ani pohnout, aby ji nevyrušil z jejího dětsky zamyšleného výrazu.

„Dovedete si ty koule představit ve vodě?“ ptala se kamarádek.

„Ty máš ale blbý nápady… Jé, podívejte, kluci na nás koukají!“

Katka se rychle stáhla zpátky do své ulity. Ale Francek viděl dost na to, aby zůstal zasažen nesmazatelným obrazem. Tu noc chodil po vsi a všude ji v duchu potkával. Znovu a znovu si promítal její pohledy, její slova, její zpěvavé otázky… Pak si uvědomil, že ráno jeho jedinečná Kačenka odjíždí a on ji už nikdy neuvidí. To poznání ho zdrtilo.

Dívky prošpitaly poslední noc ve ztuchlé slámě stodoly, sdělily si mnohá tajemství i navzájem své adresy, a když se na plotě ozval kohout, vyšly se svými ranečky. Čekaly na návsi, než pro ně přijede kočí s žebřiňákem, aby je odvezl na kostelecké nádraží, a klepaly se ranním chladem. Z rybníčku se bíle kouřilo; najednou přes koruny vrb vyskočilo slunce a svými paprsky se dotklo hladiny. V tu chvíli voda vybuchla radostným ohňostrojem, do všech stran se po ní rozběhly modré, žluté, zelené a červené blesky.

„To je nádhera!“ vydechla Kateřina.

Ovšem majitelé okrasných koulí vítali tohle ráno nevybíravými kletbami. Neznámý zloděj jim za noci vyloupil ze zahrádek skleněné poklady. Nakonec se ukázalo, že nejsou daleko; uprostřed návesního rybníčku byly jejich tyče s duhovými bublinami zapíchány pěkně jedna vedle druhé. Rozezleným sousedům nezbývalo, než se vysvléknout a lézt si pro ně do té nevábné vody s mazlavým bahnem na dně, do toho žabince a husinců, mezi pulce a pijavice…

Francek se tou dobou upřeně díval na kosteleckou silnici. Byla prázdná, ale ještě před chvílí se nad ní vznášel obláček prachu, z něhož pršel dívčí smích. Slunce ho zašimralo v koutku oka a Francek třikrát mocně kýchl. Ze studené noční koupele na něj lezla rýma jako trám.

Tehdy, když Katka odjížděla zpátky k rodným horám s hlavou plnou duhových dojmů, byly už tři roky po válce a v myslích lidí pomalu bledly tísnivé obrazy prožitého utrpení. Jen v otrhaných výtiscích Válečných zpravodajů, povalujících se ještě občas na zaprášených půdách, bylo možno spatřit Bohyni oděnou do vlající řízy, kterak na vzepjatém bělouši máchá širokým mečem, kopyty koně drtí svíjející se masu nepřátel a nad sebou má orlici, zastírají rozepjatými křídly nebe a chrlící ze zobanu spalující plamen. Jako lavina se na onom symbolickém obraze valily z dýmu v patách Bohyně sevřené rakousko-uherské šiky, neprostupná zeď těl, ježící se lesem napřažených bajonetů…

A právě na tenhle patetický barvotisk, visící v laciném rámu na čelní stěně štábní kanceláře, se v předposledním válečném roce často musel chtěj nechtěj dívat Stanislav von Bürnow. Nemohl se mu vyhnout, když chodil sem tam podél stolů a diktoval písařům objednávky. Otec mu vymohl příjemnou a bezpečnou službu v zázemí, přímo na plzeňském velitelství, v zásobovací kanceláři. Stanislav zpočátku zuřil; zažádal si o zařazení na frontu, ale jeho písemná žádost se ztratila. Hlásil se na apel, ale nebrali ho vážně.

„Vy toužíte po hrdinství, mladý muži?“ ptal se hejtman, zkoumavě převalující na jazyku doušek francouzského koňaku (Naši nepřátelé mají zatraceně dobré pití!) „Jenže schopnými lidmi se nesmí plýtvat, rozumíte? Sto vojáků nic neznamená, ale generál je nenahraditelný… Na vaše zdraví!“

A tak Stanislav rezignoval. Věděl, že vojenské sklady jsou rájem zlodějů a černých překupníků, a přesto bez mrknutí oka podepisoval seznamy a faktury, v nichž nesouhlasila ani jediná položka. Večer se vracíval kolem šantánů, kde kankánové tanečnice vyhazovaly vysoko nohy, aby na okamžik odhalily a opět skryly cosi vzrušujícího ve vlnobití červených krajek, zatímco voják o berlích, zapalující si v pološeru mezi dveřmi šantánu cigáro, nechal svou nohu hnít někde na řece Piavě…

V neděli sedával Stanislav u rodinných večeří a s demonstrativní nevšímavostí si četl Hovory k sobě od Marka Aurelia, povznášel se touhle brilantní aristokracií ducha v mihotavém světle křehkých skleniček, v ornamentálním kouři drahých doutníků, na terase pozdního léta, mezi miskami s ovocem ohlodávaným přičinlivými vosami, kde se koulela slova sem a tam, slova zdánlivě nezávazná, slova, slova, slova…

„Budou platit kávou?“

„Zaručeně!“

„Poslední vídeňská móda, milostivá paní…“

„Brazílie ztratí německé trhy. Věřte mým zkušenostem, dá se to předpokládat…“

„Ovšem to je skandální! Zaplést se s vlastním právním zástupcem!“

„Německo válku prohraje.“¨

„Nafta posílí Ameriku.“

„Co říkáte ruským událostem?“

„Kerenský a Lenin jsou rub a líc téže mince!“

„Tenhle prsten stál manžela dva tisíce - a věříte, že se mi znechutil?“

„Manžel, nebo ten prsten?“

„I vy taškáři!“

„Víte, že profesor Masaryk byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti?“

„Je to starý blázen! Hraje vysokou hru, ale obávám se, že mu to nevyjde. Není v zájmu Ameriky, aby Evropa byla plná miniaturních státečků, které si navzájem půjdou po krku…“

„Fazole jsou zaručeně tou nejtrvanlivější potravinou pro armádu. Zvětšíme nákup fazolí, pokud se dá předpokládat, že válka vydrží ještě nejméně dva roky…“

Stanislav praštil knihou, skleničky se poplašně rozezněly a vosy vzlétly od hodů se vzteklým bzukotem jako těžké bombardéry.

Chodil s myšlenkou vzpoury, myslel na ni ve špinavých předměstských hospodách, kde vojáci do sebe lili ošklivou kyselou břečku, nazývanou pivo. Připíjeli mu na zdraví, když za ně platil, vedli dvojsmyslné řeči, páchli špínou, kouřem a letitým potem. Zapálit je tak slovem, přetavit hlušinu jejich mysli v plameni čistého nadšení! Začal cosi – a rázem se všichni potměšile usmívali, zmlkli, nechali ho vymluvit a pak začali o něčem jiném; nejraději o tučném jídle nebo pořádně macatých ženských. Co se od nich dá jiného čekat? To jsou ti, co tak rádi kamenují proroky, co vždy ochotně a sborově řvou: Ukřižujte ho! Ach, kde jsou ta bláhová léta mládí, kdy chtěl o Božím těle kázat o škodlivosti slepé víry!

Znechucen se vracel domů; noc se už klonila k popelavému ránu, ale u Markéty byl ještě v plném proudu nějaký večírek. Opíjelo se tam několik důstojníků a stárnoucí hejtman hledal roztřesenými prsty cestičky života na Markétině těle. Markéta zvrátila hlavu na opěradlo pohovky a zvonivě se smála; předstírala, že je opilejší, než ve skutečnosti byla. Oblina jejích stehen, svítící mezi podvazky zpod vyhrnuté sukně, dávala hejtmanovi zapomenout na všudypřítomnou Smrt.

„Jsi kurva!“ řekl Stanislav, když to všechno zaregistroval svým bolestivě zjitřeným zrakem.

Ale Markéta jen vycenila zoubky: „Kdopak mi kázal o svobodné lásce, co?“

„Jdi do kláštera, Ofélie!“ řekl Stanislav a škytl.

„Čteš moc klasiků, bratříčku. To je nezdravé.“

„Jdi do prdele!“ zařval Stanislav.

„To už bylo lepší,“ zasmála se Markéta a její družina se připojila servilním pochechtáváním.

Stanislav popadl láhev koňaku, obrátil ji dnem vzhůru a lil si její obsah přímo do úst, lil ho rovnou do žaludku, do svých útrob, stával se nádobou plnou horké a klokotající tekutiny, stával se sopkou, v níž tlumeně a zlověstně probublává hustá láva… K výbuchu však nedošlo. Přehlcen vnitřním ohněm upadl na koberec a vykřikoval nějaká hesla. Košili měl potřísněnou červeným vínem… Jak chabá náhražka prolité krve!

Toho rána slyšela Hanka Routová kokrhat na plotě černou slepici. To bylo neblahé znamení; slepice kokrhá, jen když cítí velké neštěstí v domě. Rychle prošla po špičkách chalupou, neslyšná a ve své noční košili podobná bílému zjevení. Martin spal, poklidně oddechoval a do zažloutlých tváří se mu už začínala vracet přirozená barva. Francek se na lavici u pece zkroutil do klubíčka a něco nesrozumitelného mumlal ze snu. Přitáhla mu lehce deku, která cípem sklouzla na podlahu, a vzpomněla si na Anežku: už jen pár měsíců jí zbývá do porodu… Strnula a začala rychle přeříkávat modlitbu k andělu ochraniteli.

Když pak nahlédla do kurníku, zděsila se. Šest kuřat, které včera zakoupila (Martin bude potřebovat hodně vajec a slepičí polévky, aby se k němu vrátila ztracená síla!), tam leželo v řádce, očka zastřená namodralou blankou víček, pařátky ztuhlé. Jen malé krvavé body na jejich krcích prozrazovaly řádění tajemného upíra…

Tehdy kolovaly takové sešitky, na jejichž obálce zasněná žena nivě hledí do prázdna, bradu si podpírá štíhlou ručkou a světlo petrolejky ji obklopuje jako svatozář. „Čtení pro paní a dívky“ hlásala ozdobná secesní písmena. Příběhy skromných, vytrvalých, pracovitých, šlechetných, zbožných a oddaně milujících hrdinek tu neochvějně, stránku za stránkou, směřovaly ke štěstí. Možná vám připadne, že půvabná scéna, v níž mladá dáma usedá na klín stárnoucího otce, aby ho potěšila v jeho osamělosti, je jako vystřižená z těchto románků, že má dokonce sépiový kolorit jejich naivních ilustrací… Ale můžeme tuto epizodu dát za příklad paním a dívkám? Nejsem si tak docela jist…

Markéta sedí otci na klíně, probírá se jemnými prstíky v jeho šedinách, a Jindřich von Bürnow taje jako kousek másla na rozpáleném plátu kamen.

„Viď, že mi necháš připsat pivovar?“ šveholí Markéta, jejíž sny prošly sítem mnohých zklamání a konečně pochopila, že i úsměv může mít směnnou hodnotu. „Stanislava taková věc nezajímá a já bych, myslím, dokázala…“

Proč ne? Jindřich už se dávno vzdal všech nadějí, vkládaných kdysi do Stanislava. „A že sis vzpomněla právě teď?“

„Chci se vdát.“

Jindřich jen užasle zvedl obočí. Kdesi v prsou ho píchl osten otcovské žárlivosti. „Kdo to je?“

„Takový malý hlupáček… Jako ty… A peněz jako šlupek.“

Společně se zasmáli.

Právní zástupce měl ovšem spoustu opatrnických námitek, nekonečně dlouho čistil skla svých byrokratických brýlí, šustil kopíráky v hromadách tiskopisů. „Tady prosím. A ještě jeden podpis, prosím… Rozmyslel jste si to dobře, pane?“

„To není vaše starost! Tak, a hotovo… Cože? Ještě jeden podpis? Jděte už s tím do háje! A to pero vyhoďte, je rozskřípané!“

Nedlouho poté se Markéta stavěla v kosteleckém zámku, protože se doslechla, že se tam teď ubytoval proslulý malíř. Dohodla se s ním, že jí udělá sérii reklamních firemních plakátů, na nichž by dívky v národních krojích nabízely napěněné korbele dobrého moku, a slíbila, že až bude mít chvilku času, postojí mu na oplátku modelem k nějaké starobylé krásce.

Bylo smetanové odpoledne, vláčný vzduch se chvěl nad krajem, jenž klesal od paty zámeckých zdí, aby se pak zase postupně, jako obrovská barevná mísa zdvíhal až k závojům modrých lesů na obzoru. Markéta sestupovala do údolí potoka a bezděky zamířila k vilce, nesoucí její jméno.

Už dávno v ní nebyla. Všechno tu neslo stopy zašlosti a uprášenosti, podzim nevrle dýchal ze zahrady, kde se zmocnilo vlády nezničitelné bodláčí. Střechu přiklápělo modré ticho, jen bílá letka holubů křižovala prostorem. Markéta se probírala chřestícím svazkem klíčů, dlouho trvalo, než našla ten pravý. Na verandě, zamřížované pruhy světla a stínů, spal zapomenutý čas. Na zašlém obraze se mezi pavučinami rýsovalo cosi jako náznak lodi, ve váze trčela jakási suchá hmota. Markétin pohled padl na pohozenou knihu veršů a rozmačkaný slamák s umělými květy… Rychle se ohlédla k oknu a skrze síťovinu záclon zahlédla stín mužské postavy, odcházející zpustlou zahradou. Byl to Tomeš, chvátal a v chůzi si dopínal košili.

„Tomeši!“ vykřikla Markéta a horečně začala odstraňovat záclonu (ta síť, zatracená síť…!!) „Tomeši!!!“ Její nehty zaskřípěly po skle, ale postava už mizela mezi keři, ztrácela se, rozplývala, měnila se v nehmotný stín vzpomínky…

„Nenávidím tě,“ vzlykla Markéta a klesla do proutěného křesílka. „Nenávidím tě,“ šeptala a přitáhla si knihu (Knihu tajemných šerosvitů, které kdysi tak milovala.) Rozevřela ji a četla verš: „… v mé duši soumrak rozplynulý teskně mží…“

Stín mužské postavy padl nenadále mezi stránky. Pomalu, pomaloučku hmatala rukou za sebe, až ucítila ledový stisk. Prudce se otočila…

Nikdo tu nebyl. Jen červánkové slunce ji udeřilo přes oči, a když pozdvihla své prsty, spatřila na nich krev…

Stanislav toho večera myslel na vznešené starověké filosofy, jejichž tváře před ním vystupovaly ze zlatisté hladiny v koňakové sklínce jako ražba dávných mincoven… Ach, ano, věčné hodnoty… Co je proti nim náš dnešní život? Znehodnocená mince!

„Kdo nemá sílu pohnout kolem dějin, musí jít z cesty!“ vykřikl. Ale jeho hlas hluše zapadl v tichu pokoje. Nikdo mu neodporoval.

„Zatraceně!“ mrštil pohárem. Sklo se roztříštilo o mahagonová dvířka skříně. Zvedl se a odpotácel se do koupelny. Podivil se člověku, hledícímu na něj ze zrcadla. Nepoznával ho. „Co chceš?“ zeptal se ho.

„Krev!“ odpověděl muž v zrcadle.

„Máš ji mít,“ vykřikl Stanislav a šmátral v mramorové toaletce po břitvě…

Honza Trsojc později mnohokrát vyprávěl, jak jednoho dne ve Vídni skončila válka. Potloukal se zrovna po mostech, kde si výměnným obchodem s vojenskými strážemi vydělával na živobytí. Byl čistý podzimní den – jeden z mála v dlouhé řadě deštivých – na krásném modrém Dunaji plavaly kachny a kolébaly se do rytmu valčíku. A bylo to tak neobvyklé, že strážný, přecházející u pruhované budky nad prostředním pilířem, se ani nepodivil, když na most vzápětí vtančil houf rozesmátých dívek, jedna z nich mu sebrala z hlavy čepici a hodila ji dolů ke kachnám. Vojenská čepice plavala po krásném modrém Dunaji a moravský vojáček zoufale přemýšlel, jak to půjde dohromady se subordinací a vojenskými předpisy. A to už se blížil důstojník, břinkal šavlí a mračil se… Daleko však nedošel; dva mladí muži mu vytáhli šavli z pochvy, zlomili ji přes koleno a obřadně vhodili do vody; za šavlí letěla kokarda a hvězdy z límce. Důstojník zůstal schlíple stát, jak čerstvě oškubaný kohout. To už se začala i řeka pěnit a hlučně narážet do pilířů, most se zachvěl a strážný řekl: „Jde se domů!“ A vtiskl té dívce, která ho připravila o čepici, políbení na ústa.

Toho večera vyšel starý Šimeček před chalupu. Z újezdského náměstí doléhaly až sem břeskné tóny dechovky, za lesem někdo střílel do vzduchu. Jen kostelní věže mlčely, ponořeny do vzpomínek na své ztracené a roztavené zvony. Zato zářící okna hospod připomínala vánoční řetězy, navěšené na temena kopců. Neznámí lidé se potkávali v šeru na cestách a s pláčem se objímali.

Šimeček si rozpačitě hladil bradu porostlou čerstvým strništěm; uvažoval, co bude se státní zakázkou, když všechna moc padla.

To bylo tak: Koncem letošního léta se žid Blejer zastavil u Šimečka v chalupě, aby zkontroloval, jak jde starému provazníkovi práce od ruky, promnul si spokojeně svou havraní bradku (v níž se mu už sem tam kroutil šedivý vous) a řekl: „Mám jednu prima možnost. Státní zakázku!“

Taková zakázka byla jako výhra v loterii a dostat ji vyžadovalo velkou protekci. Stařík nepomyslel ani na to, že stejně není vlastním pánem, že všechno, co vyrobí, odnese k Blejerovi a výměnou vyfasuje přesně odměřený příděl mouky, soli, cukru, chleba, kávovin, sádla, brambor a hrachu; někdy dokonce dostal do bandasky polévku nebo trochu omáčky a pár knedlíků. Pokud si vařil sám, dělal nejraději spěšné škubánky, což bylo jídlo snadné a sytivé: osolená mouka se spařila vroucí vodou, lžící se z ní odkrajovaly namodralé hroudy a na talíři se polévaly rozpuštěným sádlem. Hltal tu lepkavou hmotu společně s pomocníky, s hladovými mládenci nebo ženskými ze sousedství, co mu za trochu toho žvance chodívali točit klikou kolovrátku (někdy k němu docházel i Francek, ovšem tak, aby starý Routa nevěděl), a sotva trochu ošidili kručící žaludky, už se zase zamotali do provazů…

Slunce zapadalo a slunce vycházelo… Blejer se občas zmínil, že s tou státní zakázkou to vypadá dost nadějně, ba čím dál nadějněji, ale Šimeček tomu nepřikládal velkou váhu. Řeč se mluví a voda teče…

Jaké tedy bylo jeho překvapení, když jednoho dne zastavil před chalupou vůz vrchovatě naložený pytli s konopím a sisalovou přízí! Vedle kočího seděli dva vojáci – jeden tlustý a jeden hubený – a bodla jejich pušek štěpila slunce na oslnivé střepy. Blejer se zubil (i na jeho chrupu se perlilo slunce) a horlivě potřásal důstojníkovi rukou: „Jistě, pane obrlajtnant, můžou se spolehnout!“

Zakázka nejen státní, ale dokonce vojenská!

„Tolik materiálu!“ Starý Šimeček nedočkavě lezl na vůz, ohmatával pytle, překážel vojákům, kteří ten náklad unaveně shazovali dolů, rozbalil jeden pytel a chtivě vnořil celou ruku až po rameno do jeho nitra, laskal se s těmi hebce drsnými vlákny jako s vytouženou milenkou…

Jenže neuplynul ani měsíc - a všechno bylo úplně jinak! Kdo teď Šimečkovi zaplatí rozdělanou vojenskou zakázku?

„Ať žije republika!“ vykřikl někdo mezi bludičkami na stráních. „Československá! Naše!“

Naše, uvědomil si starý Šimeček, pochopitelně, je konec orlů, kteří žerou dvěma zobany současně. A já mám plnou kolnu konopí! Dočista plnou! Vždyť je to vlastně moje válečná kořist!

Všechny včerejší můry se rozpouštěly nad loukami plnými fialových naháčů a vítr je odnášel jako vlákna babího léta, jako cáry podzimní mlhy…

Kdo ví, jak se Honza Trsojc v té své vytoužené Vídni protloukal. Někteří závistivci tvrdili, že se neživil zrovna moc poctivě. Pravdou je, že se ničím nevyučil, ale zato se hodně naučil. Jednoho dne se na kostelecké silnici ozvalo pronikavé řinčení zvonku, zableskl se oslnivý chrom řídítek; Honza Trsojc se řítil s kopce nachýlen proti svištícímu větru, s očima plnýma prachu a s rozevlátými vlasy. Pod ním rachotilo a drnčelo jízdní kolo (koupené sice z třetí ruky, ale pořád ještě jako nové!). Před vsí rozčísl hejno hus; poděšené kejhání a zvířené peří obklopilo triumfální vjezd syna bývalého husopasa.

Francek se doslechl o Honzově návratu, a jakmile se mohl utrhnout od domácích povinností, zašel se za ním podívat. Stará Trsová ještě pořád žila ve své čarodějnické chýši. Bylo jí nejmíň sto let! A tvrdila, že bude žít tak dlouho, až jí budou muset praštit do hlavy, aby už nepřekážela. Takové železné zdraví si vypěstovala jen díky bylinkám, kořalce a mužským. To všechno je velice účinné, pokud se užívá pravidelně. Děti se jí rozlétly do světa jako hejno much, takže tu teď poustevničila sama.

„Prej se vrátil Honza!“ zavolal Francek do tmavé síně.

Zamumlalo to, zachroptělo, a pak se proti němu z šera vynořila hlava podobná ochmýřenému bodlákovému květu: „Jo, to se ptáš na pravým místě, ty hejhulo! Jestli se tu ten můj spratek ukáže, utopím ho támhle v soudku s naloženejma bezinkama, čert je vem! To mu vyřiď, pokud ho někde náhodou potkáš!“

Honza však do rodné chalupy nespěchal. Bloumal po kraji a hrál roli světáka. Tak se třeba s kluky vsadil, když jednou uviděli pěknou dámu, která vystoupila z drožky před Železitými lázněmi.

„Že jí dám pusu!“

„Kecáš!“

„Tak o korunu!“

Od dámy dostal facku a od každého kamaráda po koruně.

Příště tahle parta přišla do hospody U kulatý báby. Ta hospoda stála na samotě při kraji lesa. Kdysi, ještě před válkou, tu hospodařil nějaký švec se svojí sestrou. Sedláci sem rádi chodili, švec jim spravoval boty a ochotně doléval pivo. A jeho sestra se na ně mezitím mnohoslibně usmívala, občas některého pantátu zatáhla do sousedního pokojíku a za to, že jí směl šoupnout ruku pod blůzičku na obrovská ňadra, ulehčila jeho peněžence. Proto se to místo začalo nazývat U kulatý báby. Ženské z okolních vesnic reptaly proti takové ohavnosti, nakonec šly jako delegace za starostou a dokonce i za farářem – a tak vzhledem k obecnému mravnímu pohoršení byli podnikaví sourozenci vyhnáni. Hospody se ujal ve vší počestnosti nějaký žid.

Teď sem vrazil Honza Trsojc se svými kumpány a hned viděl, že je tu dnes veselo a oči židovek se lesknou jako černé perly.

„O co, že než dopijete pivo, tak se s některou z nich pomiluju!“

„Kecáš!“

„Tak o deset piv!“

Těch deset piv rovnou objednal a k tomu nějakou tu štamprdli, vytáhl z kapsy otlučenou foukací harmoniku a hrál písničky; ty táhlé, co z nich mrazí v žilách. Holky šly blíž a blíž (zakopávaly přitom o židle, jako by byly náměsíčné). Honza střelil okem po nejbližší černobrvé krásce, kývl k volné židli po své levici a ona usedla – a zatímco harmonika plakala a vzdychala, Honzova paže se židovce kladla kolem krku a dívka, přivíraje oči, třela svou tvář o hřbet jeho ruky, jako opuštěná kočka, kterou už dávno nikdo nepohladil. Honza jí loktem přistrčil sklínku likéru a ona ji vypila na větší kuráž a zase poslouchala, a zase sklenička… A po páté sklínce v ní narostla úpěnlivá ženská touha a tesknost a zuřivý hlad lásky (vždyť válka nechala jen mrzáky na těle i na duchu, ale málo těch, co by dokázali rozněžňovat dívčí srdce!).

A najednou Honza utnul píseň v polovině a rázně vstal: „Je čas, abych šel jinam.“

„Počkej,“ šeptala horce ta vedle něho, „kam bys chodil, je tu dobře… tak dobře…“

„Je čas. Musím!“ A vysmekl se z jejích rukou. Nepozorovaně přitom mrkl na kamarády, kteří napětím ani nedýchali.

„Alespoň tě vyprovodím… ke dveřím…“

„Táhla se jako med,“ podotkl někdo, když Honza s židovkou zmizeli ve dveřích – ovšem ne venkovních, ale těch k zadním pokojíkům, které Honza nechal významně pootevřené.

Parťáci nějakou dobu mlčky civěli na ty dveře, a když se jim konečně zdálo, že přišla nejvhodnější chvíle, vtrhli dovnitř jako velká voda. Děvče zděšeně vyjeklo a Honza se od něj se smíchem odvalil, spadl z postele a smál se na podlaze, smál se tam dočista nahý, zatímco ona s pláčem zalézala jako krtek do hromádky zmuchlaných šatů…

Inu, bývalo v ty časy hodně všelijaké legrace.

Během posledního válečného roku vycházela hajná Elška na mýtiny i za letních nocí. Stačilo, aby docela tiše zavolala a hned se z okolních houštin začínaly vynořovat plaché postavy. Držely se stínů, jako by je oslňovalo jiskřivé měsíční světlo, vztahovaly k ní dlaně a ona jim do nich vkládala kousky chleba (Toto jest tělo mé, jezte…).

Ale teprve v mlhavém dušičkovém čase se zelení chlapci odvážili přiblížit až k lidským obydlím. Podobali se omšelým pařezům, ověšeným tlejícími zbytky uniforem. Mnuli si zkřehlé ruce a zalézali do újezdské hospody jako včelky, když se slétají k úlu. Usedali do kruhu kolem dubového sloupu.

„Tak, hospodo! Nalejvat, máme za sebou dlouhej půst!“

Vraceli se také fronťáci, trousili se po skupinkách i jednotlivě silnicí od kosteleckého nádraží; někteří bez ruky, někteří bez nohy, pod paží vedli slepého kamaráda, který se neustále ptal: „Kde jsme, kde to jsme?“

„Jsme doma!“ řekli a sedli ke stolům, nad nimiž obraz Císaře Pána byl vystřídán obrazem Presidenta Osvoboditele. Bouchli pěstmi do dřeva nasáklého pivní pěnou: „Vojno, povol!“ (To byl napůl pozdrav a napůl spiklenecké heslo).

A takhle pozdě v noci, už skoro k ránu, mezi ně nenadále přišel Honza Trsojc. Měl na sobě vysloužilé sako, skrz jehož rukávy se mu proklubávaly lokty.

„Tak už se ti Vídeň znechutila?“

Honza se jenom ušklíbl. „Každej víme svý,“ odsekl a ponořil se do mnohovýznamného mlčení.

„Čekal jsem, že mě budou na nádraží vítat chlebem, solí a soudkem piva,“ začal jeden, aby prolomil vzniklé rozpaky, „ale místo toho tam takovej švarnej Sokolíček na mě vybafne: Nazdar, bratře! Jestli máš nějakou zbraň, odevzdej ji vlasti! – A ta vlast jseš jako ty? – zeptal jsem se ho s úplně nevinným ksichtem, ale to jste měli vidět, jak se ten cucák zamračil!“ Vypravěč se zachechtal a pohodil doprostřed stolu bubínkový revolver. „Kvér jsem odevzdal, ale tuhle památku jsem nějakým nedopatřením zapomněl pod košilí!“

„Ještě přijde vhod, až se budou vyřizovat oučty!“

„Takový keťasové, jako třeba Blejer…“

To slovo padlo a Honza prudce vzhlédl od svého piva (Slovo tělem učiněno jest!). Hovor rázem uvízl na mělčině. Kdosi se pokusil zasmát, ale vyznělo to trapně. Podívali se po sobě a vstali. Vyšli ze dveří a bylo jim naprosto jasné, kam jdou.

„A co platit, pánové?“ volal za nimi hostinský.

„Neboj se, my zaplatíme! Všechno!!“

Na křižovatce tří cest nad páchnoucí stružkou močůvky, v místě, kde se od pradávna říkalo U Čiháků, se Blejer zrovna šoural ke dveřím hokynářství, klapal pantofli, chřestil svazkem klíčů a mohutně zíval. Zvenčí slyšel šum hlasů, jenž patřil ke každému ránu právě tak neoddělitelně jako hašteřivé cvrlikání vrabců na střeše. To ženské obléhaly jeho krámek, předháněly se v tom, která vstane dřív a zaujme místo v čele vznikající řady (být první vždycky přináší víc nadějí!). A protože ženské málokdy stojí mlčky, stačilo Blejerovi pootevřít okno a mohl slyšet nejžhavější novinky z širého okolí rovnou až do postele.

Jenže dnes byl venkovní šum mohutnější než kdykoliv jindy. Letitá opatrnost zarazila Blejerovi ruku s klíčem. Zaváhal. Vtom dveře zapraskaly pod těžkými údery: „Otevři, sketo!“

„Už je to tady!“ zhrozil se Blejer. „Praotče Abraháme, neopouštěj mě!“ (Pradědečka utloukli Poláci v Gdaňsku, dědečka upálili kozáci na Ukrajině, otec skončil v Dunaji s kamenem na krku…)

Prásk! Zámek uletěl, křídlo dveří padlo vytrženo z pantů, krvavé ranní slunce vtrhlo dovnitř v zářivé kaskádě a skrze ni jako hořící mlhou se draly siluety rozvášněných lidí.

„Vážení!“ zvolal Blejer a přitom couval, dokud mu v dalším ústupu nezabránila zeď, „Vážení, jen klid… jestli máte nějaké přání… povězte… Co bych pro vás neudělal, vždyť mě znáte? O poslední košili bych se s vámi rozdělil…“

Zařinčelo rozbíjené sklo. Blejer se při tom zvuku zatvářil, jako by právě kousl do citrónu nebo jako by mu někdo vrazil jehlu do bolavého zubu. „Pánové, prosím vás… tak dobří sousedé… Komu z vás jsem nepomohl? Řekněte!“

Úzkostně se rozhlížel, ale viděl jen samé zarostlé válečné veterány; vyzbrojili se plaňkami z jeho vlastního plotu a teď se k němu blížili v zlověstném půlkruhu. Oči jim plály jako oči lišek, když se v předjitřní hodině potulují kolem kurníků. Pak ale poznal mladého Šimečka v legionářské uniformě a vrhl se k němu: „Tak jste se vrátil, mladej pane, to jistě Bůh vyslyšel modlitby vašeho pana otce… Vždyť jsem toho nebohého starce zachránil před smrtí hladem… Před zaručenou smrtí, vskutku… Zeptejte se na to, pane Šimeček, zeptejte se na to, koho chcete, každej vám dosvědčí…“

Nedomluvil. Honza Trsojc odstrčil rozpačitého a rudnoucího Šimečka stranou, rozmáchl se a uštědřil židovi obrovskou facku. Blejer jenom hekl a bezmocně upadl na záda jako odhozený brouk. Vzápětí ho do boku bolestivě zasáhla těžká vojenská bota jednoho z veteránů. Hokynář zaúpěl a zkroutil se do klubíčka, zástup spatřil na jeho rtech krev.

„Pusťte nás na něj!“ ječely vzadu ženské.

Nastala bláznivá vřava, lidé se tlačili, poráželi a lezli přes sebe, stojící šlapali po zádech ležícím, někteří ještě tloukli Blejera, ale jiní už spatřili regály s lákavým zbožím, spousta rukou trhala víka krabic a drala se do pytlů… Sud s petrolejem padl a páchnoucí tekutina vyšplíchla do rozsypané mouky; ohavné těsto se lepilo na nohy zápasících. Někdo si odnášel syrečky v čepici, jeden chlap utíkal k domovu s plnou náručí svíček, ženské se tahaly o velkou pikslu s čajem a z výšin horních polic jim přitom pršely do rozevlátých vlasů krystalky soli. Chlapi našli nádobu s bramborovým lihem, byla tam i žitná, slivovice a dobře schovaná voňavá jalovcová. Honza si vzpomněl, jak šetrně mu kdysi žid naléval do masivní zelenavé sklínky. „Na dobrý kšefty, pane Blejer!“ zvolal se smíchem a nahnul k ústům pětilitrový demižón…

Večer zastihl některé z těch mládenců v kopřivách na břehu potůčku, kde se obtížně vzpamatovávali z těžké kocoviny. Nechápavě si prohlíželi jeden druhého zarudlýma, oteklýma očima. „Co jsme to… sakra…“ Škrábali se ve vlasech a usilovně hnětli své neholené brady. „Co jsme to vlastně… ještě… udělat…“

„Ztrestat Blejera!“ vykřikl najednou ten, který měl za opaskem revolver. Dosud z něj nevystřelil – a už nevystřelí, protože když zbraň kradl, zapomněl dočista na náboje.

„Pověsíme ho,“ navrhl někdo.

„Pověsíme ho pro výstrahu na tý Čihákový lípě. Tam, co je svatej obrázek Panenky Marie. Na křižovatce tří cest.“

„Mám provaz,“ řekl Honza Trsojc. „Mám pár skutečně dobrejch, ještě předválečnejch provazů. Routova výroba! Lepší nenajdete. Můžete si vybrat…“

Loučka před Blejerovým obchodem připomínala bojiště pokryté potrhanými pytli, papíry, prkénky a nepojmenovatelnou tříští různých střepů a zbytků. Mezi tím vším přecházeli dva četníci, pušky s bodly připravené v podpaží. Třetí stál mezi vyvrácenými domovními dveřmi a rozmlouval s legionářem Šimečkem.

„A jéje!“ vyjekl ten ozbrojený chlapík a za zády nenápadně upustil revolver do stružky s močůvkou.

„Kampak s tím provazem!“ houkl jeden z četníků na Honzu.

„Já?“ ujišťoval se Honza a bezděky se přikrčil, jako by očekával ránu.

„No, vy, kdo jiný?“

„Já… no… na prodej ho nesu… myslel jsem si, kdyby žid koupil… jsem přece provazník… Všichni jsme tady provazníci!“

Mladý Šimeček po něm vrhl poťouchlý pohled. Ale neřekl nic.

Anežka Routová – teď už vlastně Jirmalová - se doslechla o převratných událostech konce války, jimiž v oněch dnech žila Újezdská Huť, sousední Újezd, ba i okresní městečko Kostelec. Vzrušené sousedky jí vyprávěly, jak ženské a pár dezertérů, co se vynořili z lesů, vyrabovali krám žida Blejera, chudáka hokynáře ošklivě zmlátili a musel být rád, že zachránil holý život, nebo o tom, jaká byla koncem listopadu v Kostelci veliká sláva, že tam odhalovali pomník padlým a čestnou stráž u toho kamene plného vytesaných jmen drželi sokolové a legionáři, a jak mezi nimi vynikal Šimeček v parádní ruské uniformě, jak tam hrály všechny kapely z okolí a do rána se tančilo na náměstí i v ulicích… To všechno Anežka slyšela, ale nijak hlouběji se jí to nedotklo.

Její svět se zmenšil na jediný kout s lůžkem a kolébkou, oddělený od zbytku selské světnice památečním vyšívaným závěsem. Tady měla na šest neděl vyhrazeno své tiché soukromí, dobře chráněné před zvídavými pohledy lidí i před neblahými vlivy zlých mocností. Neboť je pravdou, že ohyzdné divoženky se zcuchanými vlasy, planoucíma očima a s prsy visícími až ke kolenům cítí zdaleka každou rodičku, nedočkavě vylézají ze svých děr mezi balvany na hřebenech kopců a přilétají k chalupě s podzimními větry, kvílí za komínem, nahlížejí dvířky pece, schovávají se ve stínech, vztahují své kostnaté spáry po kolébce, připraveny unést dítě a podstrčit místo něj některého ze svých ošklivých, pronikavě vřeštících potomků.

Jirmal strčil hlavu za závěs a zašklebil se, když zjistil, že Anežka zase není sama, že kolem kolébky takřka bez ustání zasedá babský sněm. Sousedky se svátečními šátky přes ramena a s malovanými hrnci, z nichž stoupala lahodná vůně silné slepičí polévky, přicházely vpodvečer do kouta na pravidelné návštěvy.

„Máte krásnýho dědice, hospodáři! Pěknej cvalík! To bude silák jako vy!“

„Nojo… no…“ zahučel rozpačitě Jirmal a sklonil se nad kolébkou. Chlapeček se při spatření mohutného stínu polekal, tvářička se mu zkrabatila a očka se zaleskla slzami. „No… no… copak je to, Vašíku, snad by ses nebál táty?“ houkl sedlák a prudce zahoupal kolébkou, ale to už se Vašíkovi ani trochu nelíbilo a začal vřeštět jako podsvinče pod řezníkovým nožem.

„Jdi radši od něj!“ zasykla Anežka, odstrčila svého muže stranou a zvedla dítě do náruče.

Jirmal zachrchlal, nahrbil se a vyšel z kouta tak prudce, že málem strhl závěs.

Sousedky si vyměnily významné pohledy.

Smrt mnohdy ani nezjistí, že skončila válka. A divíte se tomu? Vždyť je zvyklá pracovat bez oddechu ve dne v noci! Na rozcestí nad vsí vztyčili lidé kříž s tabulkou obsahující prastarou, už po několik století beze změny tradovanou prosbu: Pane Bože, chraň nás od války, moru a hladu! Jenže to nebylo nic platné; vítr čpící mršinami zavál i sem a přinesl zhoubu. Ke starostovi přijela nějaká komise a pajdavý Josífek pak šel bubnovat na náves a krákoral svým vypitým hlasem, že je nutné používat jen převařenou vodu…

„Když se převařená voda ochutí sladem a chmelem a nechá vykvasit, tak není špatná,“ řekl někdo a lidé se zasmáli.

Do týdne je smích přešel. Zlá horečka srážela jednoho po druhém. První zemřel právě Josífek. Smrt se mu zřejmě mstila za to varování. Anežka o tom mluvila s kmotrou Havránkovou, která ji toho dne přišla navštívit do kouta. S dojetím vzpomínaly na Josífkův flašinet a dryáčnické písně…

„Viděla jsem ho,“ řekla tajuplně kmotra. „Včera po půlnoci. Jako by mě něco ponoukalo: koukni z okna! Tak se kouknu, měsíc svítil jako rybí oko a prostředkem cesty pajdal Josífek i s flašinetem a na krok před ním nějaká cizí, hubená a kostnatá ženská s lucernou v ruce…“

Den nato kmotra Havránková ulehla a do týdne zemřela. Prý dočista zmodrala.

Anežka dostala strach; už se vědělo, že ta nemoc, které se říká španělská chřipka, je nakažlivá. Zachvěla se, když si vzpomněla, jak blízko se kmotra nakláněla k jejímu obličeji, když šeptala: „… viděla jsem ho… a na krok před ním… kostnatá ženská… s lucernou…“

Svému muži se o tom raději ani nezmínila.

Ve stráni byl sklípek, v jehož nejhlubším místě prýštila skrze vousaté kameny čirá voda do malé studánky. Říkalo se, že má velkou očistnou sílu. Anežka vešla se svíčkou; míhavé světlo klouzalo po klenbě vyzdobené vodními perličkami, každý krok se tu dunivě rozléhal, vyděsily ji žáby s ohnivým břichem a pomrkávající obrovské ropuchy. Dotkla se prsty kamenů, z nichž stékal ledový pot, a pokoušela se touto neposkvrněnou zemskou rosou smýt z tváří a rtů zlověstné stopy kmotřina dechu. Nemyslela v tu chvíli na sebe, ale na dítě, které saje život z jejích prsou…

Když vyšla ze sklípku ven, srazil ji sluneční příval. Upadla a v uších se jí rozburácely zvony, jazyk jí zaplavila mdlá, sladká chuť…

Našly ji tam ženské, co se navečer vracely se sbírání brambor. Jirmal štval koně pro doktora. Ten starý pán si jen povzdechl, sotva nemocnou spatřil. Díval se na ni přes půl místnosti a ústa si zakrýval kapesníčkem. „To je špatné,“ říkal polohlasně, „to je moc špatné…“

Anežka se zmítala v horečce. Slyšela vyschlý dům zvučet v jeskyních noci naplněných potem. Někde skřípaly hodiny, pomalu a nemohoucně, jako by unavené kyvadlo nebylo schopné dohnat prchající čas. Svíce u její hlavy slintala jako nemluvně. Pak se okno pootevřelo a za ním v úzké škvíře probleskl nekonečný, oslnivý prostor. Anežka se pokusila nadzvednout hlavu, aby tam dohlédla, ale vtom se přes ni převalila bolestná vlna. V místnosti kdosi nelidsky zaúpěl; polekaný plamének svíčky se stočil do klubíčka a zaprskal jako zlostná kočka.

„Proboha!“ volaly překřikující se hlasy. „To dítě!“ A někde bouchaly dveře.

Znovu s vypětím všech sil otočila hlavu k oknu. Bylo už dokořán a mezi květináči s muškáty tam seděl malý, nahatý chlapeček, podobný trochu kudrnatým andílkům z újezdského kostela. Usmíval se na Anežku, ale měl nedětské oči. Snad oči starce? Každopádně to byly oči, které už zvážily veškerou míru bolesti i štěstí a teď se ponořily do vševědoucího ticha.

Jirmal přišel rovnou z pole, jeho holínky zanechávaly blátivou stopu. Skupina špitajících ženských se před ním ustrašeně rozestoupila. Spatřil Hanku Routovou, klečící u čela postele. Zvedla k němu ruce, hrsti měla plné Anežčiných vlasů. „Všechno ji opouští,“ vzlykla.

Vlasy, ta vzácná a hebká měď, která tolik let vzrušovala zdejší muže, se teď koulela po polštáři a padala na podlahu v podobě mastných, potem spečených svitků. Holá hlava svítila z dolíku v polštáři jako bílá dýně.

„Co je s Vašíkem?“ zachrchlal Jirmal.

„Radši se neptej, hospodáři. Pánbůh potřeboval dalšího andělíčka…“

V příštích dnech seděl Jirmal od rána do večera v hospodě a pil, bezohledně pil. Pak najednou ztuhl jako nabobtnalá kláda v tůni bezedné žízně. Usnul? Nebo ho snad duše opustila? Po několika hodinách se však probudil a zase pil a pil. Dubový sloup, podpírající uprostřed sálu stropní trámy, byl už kolem dokola popsanými samými čárkami, chvatně načmáranými tlustou tesařskou tužkou (co čárka, to sklenice, co čárka, to nesplacený dluh!). Hospodského se zmocňovalo zoufalství. Nakonec to nevydržel a šel pro starostu.

Starosta se přišoural, tvářil se jako jeden z pozůstalých po právě pohřbeném nebožtíkovi a soustrastně položil ruku na Jirmalovo rameno: „Vzpamatuj se, pro boha živýho, vzpamatuj se! Neměl bys takhle…“

Ale Jirmal na něj zařval: „Mlč! Co z toho mám, že jsem poslech ty tvoje přechytrý rady? No, řekni, co z toho mám? Hovno, ty starostenská hlavo, úplný hovno!“

Těžce vstal a oběma rukama objal sloup, přitiskl se k němu jako k vytoužené milence, pak trhl, sloup se přelomil a hospoda se mu zřítila na hlavu.

Mladý Šimeček v oněch poválečných dnech téměř nesvlékl legionářskou uniformu. Byl jako žádaná dekorace přijímán na různých oslavách, společenských setkáních a předvolebních mítincích, vyprávěl o mrazivé Sibiři, o drsném životě v železničních vagónech, o urputných bojích s bolševiky; s decentní skromností se zmiňoval o svých hrdinských kouscích, o tom, jak se podílel na osvobození důležité železniční stanice a jak jim tam radostí plačící pravoslavný pop žehnal zázračnou ikonou a jak ruské stařenky ten starobylý obraz vášnivě líbaly, zatímco krásné šestnáctileté děvočky neméně vášnivě líbaly české vojáky. Ani slovem se samozřejmě nezmínil o tom, jak už měl plné zuby těch nekonečných kolejí, hladu, zimy a zmateného vysvětlování, proč cesta domů vede úplně opačným směrem, jak odmítal chápat, proč už se všude na světě slaví mír, doma se dělí majetek a oni tady válčí, jako by nemohli přestat, jako by na jejich hlavy padlo nějaké prokletí! Taktně přešel i ten fakt, že se mu podařilo vetřít se na loď, jíž odplouvala delegace československé exilové vlády, a že tak unikl ze sibiřského pekla mnohem dřív, než většina jeho druhů.

Toho večera, který měl zásadním způsobem proměnit jeho osud, se legionář Šimeček prodíral mezi elegantními hosty na recepci, pořádané firmou BÜRNOW – KRÁL DOBRÉHO PIVA u příležitosti vítězství agrární strany v krajském kole voleb do poslanecké sněmovny. Usmíval se vpravo i vlevo, pokyvoval, pozvedal číši šampaňského, pohovořil tu i tam, ale cítil, že ho pořád ještě tahle lepší společnost nepřijala mezi sebe, že je pro ně spíš jakousi atrakcí, zajímavým plebejcem, komediantem, který pobaví, zaujme a zaslouží si potlesk… Věděl, že to musí překousnout; i když ho nebudou milovat, je nepochybné, že ho kvůli vlastenecké fasádě svého podnikání budou potřebovat.

„Markéto!“ zvolal, když zahlédl mezi hosty známou tvář. Věnovala mu roztržitý pohled.

„Pamatujete si na mne?“ zeptal se.

„Nejsem si jistá…“

„Scházeli jsme se ve vaší kostelecké vile. Mlynář Petr Mašek a provazník Tomeš Routa… Na Tomeše si určitě vzpomenete, to bejval velkej rváč…“

„Už si ho ani nevybavuji… Ach, ano, hříchy mládí. Sny o nedostižném… Mívalo to svůj půvab…“

„Copak dělá váš bratr?“

„Bohužel, Stanislav je už dva roky po smrti. Tragická nehoda… Omluvte mne, musím se věnovat panu poslanci. Přeji vám hodně štěstí, pane… pane…“

„Šimeček! Josef Šimeček.“

„Pane Šimečku. Bylo mi potěšením.“

Podala mu konečky prstů k políbení a odplula s hlavou vysoko vztyčenou, hrdá a stále krásná.

„Posloužíte mi, pane? Byl byste tak laskav a přinesl mi sklenku grenadiny?“

Šimeček se překvapeně otočil a se zmateným úžasem se zahleděl na osobu, která ho oslovila. Z křesla pod japonským paravánem na něj cenila v koketním úsměvu zlaté zuby jakási vychrtlá čarodějnice, která se zřejmě snažila maskovat za rozvernou dívčinu. Ovšem marně: pod vrstvou pudru a líčidel prosvítaly její vrásky jako zářezy do kůry staletého stromu, rtěnkou natřené rty pod skobovitě zahnutým nosem připomínaly suché listy, jejichž hrana byla namočena v krvi, na levé tváři se jí černala velká bradavice, o níž se jen s velkou dávkou fantazie dalo prohlásit, že je to piha krásy. Řídké chmýří obarvených vlasů raději schovávala pod apartní klobouček se závojíčkem a vrásčitý krk utápěla ve velikánském kožešinovém límci.

Přinesl jí sklenku požadovaného nápoje; když ji postavil před ní na mramorovou desku stolečku a se zdvořilou úklonou chtěl vycouvat, zaklesla mu prudkým, vášnivým pohybem kolem zápěstí svraštělý dravčí spár, pokrytý jemnou síťkou bílé rukavičky a ověšený prsteny. Přitáhla si ho blíž k sobě a ovanula ho mrazivým dechem.

„Snad byste se mě nebál, milánku? Vy, hrdina, legionář! A v takové pěkné uniformě! Přisedněte ke mně. No, jen přisedněte, nic se neostýchejte, a vyprávějte mi o svých vzrušujících dobrodružstvích! Možná se divíte mé smělosti, ale můj věk mi dává určitá privilegia… A patrně jsem také v tomhle sále jediná, která vás dokáže náležitě ocenit. Přiznám se vám, že mám slabost pro muže zocelené ohněm bitev. Nebožtík manžel býval generálem jezdectva…“

Když večírek končil a paní Markéta spatřila, jak její sedmdesátiletá teta Hyacinta odchází zavěšena do legionáře Šimečka, obrátila jen oči v sloup.

Ranní poštou přišla starému Šimečkovi obálka (na razítku dvouocasý lev, na poštovní známce paprsčité slunce nad Hradčany…) „Vážený pane,“ oslovoval provazníka papír s předtištěnou hlavičkou, „obdržel jste od bývalých úřadů materiál na státní zakázku. Odevzdejte ho dle správního řádu (následoval výčet paragrafů). Náš okresní komisař ho přijde úředně převzít dne…“ Šimeček nedočetl ani k bojovému pozdravu „Nazdar“ a list mu vypadl z rukou, jichž se zmocnila nezvladatelná třesavka. Vždyť z kdysi přijatého materiálu mu nezbývalo takřka nic; pod přílivem sousedských zakázek mizelo konopí, které považoval za svou válečnou kořist, rychleji než sníh na jarním slunci.

Starý provazník viděl, že je zle. Téhož večera, kdy jeho syn popíjel šampaňské a působil potěšení vdově po generálovi, bloumal světnicí z kouta do kouta, svíraje v dlaních třeštící hlavu. V hrůzných představách před ním vyvstával obraz, jak stojí před přísně se tvářícími soudci, vybavila se mu bezútěšná vězeňská cela, kde nepochybně stráví zbytek života… A jak neblahý vliv bude mít tento skandální případ, o němž se jistě bude psát ve všech novinách, na budoucnost jeho syna! Právě teď, kdy se chlapec konečně šťastně vrátil, vyhnul se všem nebezpečným nástrahám války a díky legionářské uniformě má nakročeno ke skvělé kariéře! S tím vším se teď může rozloučit! Ach, Bože, cožpak není nikde škvíra, kterou by se dalo vyklouznout ze začarovaného kruhu? Na světě se nic nezměnilo; stíny exekutorů a lichvářů bloudí dál kolem téhle prokleté chalupy a někde hluboko v duších Šimečků sedí mříže, oddělující jejich temný život od nedostižných jiskřivých hvězd…

„To se nesmí stát!“ vykřikl zlobně proti temným oknům. Sňal ze skoby petrolejku. Půjde se podívat… co by se s tím dalo dělat…

Letní noc byla plná cvrkotu, jako by ve starých zdech a v dřevě spících stromů tikaly desítky kapesních hodinek. Tichá blýskavice rozsvěcovala obzor a modré jiskry světlušek pršely do trávy. Starý Šimeček šel za světlem lucerny, kopl do dveří kůlny, zaskřípělo to a dýchla na něj voňavá tma. Na podlaze výsměšně ležely poslední tři pytle. Mít tak možnost zmnožit ty tři pytle jako Kristus, když třemi chleby nasytil zástupy! Čím zaslepit zrak přísných úředníků? Nelze už udělat větší tmu, ale což je oslnit přemírou světla? Ano, lépe si posvítit!

Sklonil se s petrolejkou nad ty tři pytle – a pak s ní vší silou udeřil o zem. Sklo puklo a ohniví hádci se chtivě rozprskli do všech koutů, hladově olízli pytle s konopím i dřevěné stěny kůlny. Šimeček vyšel ven a pečlivě za sebou zavřel dveře. V kůlně teď dupal zdivočelý kůň a pára jeho dechu se valila ven škvírami mezi prkny. Starý provazník ustupoval přes dvůr a v jeho očích zuřil požár, zatímco v kůlně nějací horkokrevní dřevorubci právě podtínali krov. Ne, to bájný drak zařval a roztrhl stěny, z dvanácti hlav vychrlil dvanácti proudy síru a oheň! Ohňostroj na počest velkého vítězství, pochodeň odvážných…

Vítr! Prokletý vítr!! Až dosud klidně ležel někde za kopcem, stočený v maliní a ospalý vůněmi letní noci, ale sotva zahlédl červený plápol v údolí, už tu byl, nenechavý zvědavec, a dýchl do obrovského ohniště pln dětinské radosti z rozfoukaných uhlíků.

„Ne!“ zvolal stařík, zachvácen bezmocnou hrůzou. Jenže už bylo pozdě, oheň hnaný nápory větru přeskočil z kůlny na doškovou střechu chalupy a praskavý hukot zaplnil všechny prostory noci…

Sjely se sem tři hasičské sbory, ale jejich snaha byla marná: Šimečkovic chalupa vyhořela do základů. A starému Šimečkovi se ten oheň propálil do duše; už nikdy neřekl rozumné slovo, v jeho ústech zůstal jen blábol blázna, jemuž solidní lidé naslouchají s útrpnou shovívavostí.

Hanka Routová měla tehdy plnou hlavu starostí; těžce nemocného manžela udržovala při životě jen silnou slepičí polévkou, nejstarší syn Tomeš byl prohlášen za nezvěstného a dokonce i jeho bývalý kamarád Šimeček, jenž se vrátil v neznámé cizokrajné uniformě, věděl jen to, že Tomeš jako zajatec sloužil u nějakého ruského sedláka, že odtamtud uprchl - a poté zmizel v nekonečné ukrajinské stepi jako kámen ve vodě. A sedlák Jirmal? Ten propil statek, upil se k smrti (dokonce se vypráví, že porazil v hospodě sloup a padající trám mu rozbil hlavu). Své ženě odkázal jen oči pro pláč. Majetek přišel na buben a v exekuci ho koupily pivovary BÜRNOW. Teď tam sídlí správa jejich chmelnic a Anežce ponechali (prý z pouhého milosrdenství) jedinou malou komůrku, bývalý výminek. Žije tam osaměle, tělesně postižená a předčasně zestárlá, s nikým se nestýká, vyhýbá se i vlastní matce…

Zabrána do těchto neradostných úvah vydávala se Hanka na obhlídku svého malého hospodářství, aby zkontrolovala, jestli někde neuvízla zapomenutá jiskřička, jestli se nezapařilo seno, jestli je v pořádku komín. Hvězda, probleskující škvírou ve střeše, či světluška, která ve svém zásnubním letu zabloudila na půdu, ji vyváděly z míry. „Pamatujte, co se stalo u Šimečků!“ opakovala neustále s káravě zdviženým prstem.

Během pravidelné podvečerní obchůzky ji nenadále překvapil Francek, postávající u plotu zahrádky a tvářící se jako spiklenec.

„Potřeboval bych půjčit… asi tak… deset korun…“ zamumlal a neodvážil se jí podívat do očí.

„Tolik peněz?“ podivila se Hanka. „Nač, prosím tě?“

„Na vlak… chci navštívit… jednu… jednu známou…“

„No, ne!“ zvolala Hanka. „To je překvapení! Jen aby to nebyla nějaká… coura (při tom slově se začervenala), ty ještě o ženských nic nevíš, taková si tě omotá kolem prstu, zblbne tě, že ani nevíš jak…“

„Ty ji neznáš!“ ohradil se Francek dotčeně. Nikdo kromě něho nemůže přece dost dobře vědět, co se skrývá v těch jedinečných očích, v nezapomenutelném úsměvu, v hlasu, co se hrne jako žblunkající potok přes kameny…

Nejlepší na celé věci ovšem bylo, že Kateřina neměla o nějakém Franckovi ani ponětí.

„Kačenkóóó!!!“ halekaly sestry přes údolí až k lesu, kde zrovna kupila seno, „Kačenkóóó, přijel ti ženich!“

Zaclonila si oči proti ostrému slunci a mezi bláznivě gestikulujícími postavičkami malých sester zahlédla podivnou figuru. Připadlo jí, že je to snad strašák na plašení ptáků a vyprskla smíchem.

Je pravda, že Francek se na tu velkou cestu vystrojil, jak nejlépe uměl. Od jednoho kamaráda si půjčil vestu a sako, módní sako, pěkně pruhované a s hodně vycpanými rameny; jenže mu bylo o kousek větší, vešel by se do něj asi tak dvakrát. Dokonce odložil svou oblíbenou čepici kšiltovku a vzal si nedělní klobouk. Teď tu stál jako tvrdé „Y“ a hojný pot se mu hromadil pod obrubou klobouku (sako mělo vatovanou podšívku a srpnové slunce pěkně připalovalo!). Dívenky kolem něj radostně křepčily, ty starší se pohihňávaly do dlaně, dva Andresovi synové, chlapi jak hory, vyšli na zápraží a rozvážně žvýkali stébla slámy. Otec Andres si popotáhl pásek štruksových kalhot a opřel se o vidle: „Tak co, mladej?“

Stráně se krvavě rděly jeřabinami. Černé hřbety lesů vydechovaly bílou páru; snad jsou to dávné spící obludy, které se co nevidět pohnou, neboť nějaký vetřelec vstoupil do jejich království, aby si s nebývalou drzostí utrhl jeden horský kvítek.

Začal výslech: „Co otec, co matka, jak velkou chalupu… A nějaké hospodářství je? Není? Dvě kozy a slepice, chacha, to je dobrý! A co vojna? Jo, nevzali tě… A copak, copak, snad nejsi nemocnej? Špatný oči? A proč nenosíš brejle? Že ani brejle nepomůžou? Kdopak ti tohle řekl? Doktoři u odvodu, aha… To je vrozený? Jo, kůň tě kopnul… Do hlavy? To si měl teda štěstí, že to nedopadlo hůř! A co řemeslo?… Jo, dobrý, a kšefty jdou? Špatná doba, co? Slyšel jsem, že se teď provázky začínají dělat ve fabrikách a přijdou o hodně levnějc… No, nic ve zlým, a vyučenej seš? Máš vlastní živobytí? Kolik vyděláš týdně? Tak co je, mladej, zdřevěněl ti jazyk? Neumíš na slušnou otázku dát slušnou odpověď?“

Francek tu stál a poprvé v životě ho napadlo: jsem strašně bezvýznamná nula! Kdyby se v té chvíli mohl vypařit, propadnout se, stát se neviditelným…!

Když cestou sem zdříml na tvrdé lavici vlaku, zakryly mu obzor duhové skleněné bubliny. Každá z nich rostla a rostla, Francek se k ní blížil unášen nepřetržitostí své jízdy, až mu nakonec zakryla celé zorné pole. Chtěl se jí dotknout, jen tak docela lehoučce si ji pohladit, ale koule pukla, rozprskla se na třpytivý prach – a za ní černé prázdno… Jen na obzoru se chvěla jakási další bublina, zatím malá a vzdálená, ale vlak jej opět neúprosně unášel přímo k ní…

„Chtělo bys ho, Kačenko?“ zeptal se otec Andres.

„Ale jo… Proč ne?“ řekla Kateřina. Bylo jí ho líto, když ho tu viděla takhle stát jako panáka na pouťové střelnici. Cítila, že je zapotřebí, aby se toho chudáka někdo zastal.

A tak byl Francek pozván dál, představen matce (další výslech!), dostal smaženici z klouzků, k tomu skrojek chleba a kyselou mléčnou polévku sejrovku (mrňousové mu koukali do úst, pozorně sledovali, jak žvýká a podvědomě žvýkali s ním) a na cestu pak dostal radu od starého Andrese: „Přijď, až budeš mít hospodářství, vlastní firmu, nebo alespoň pořádný místo se stálým platem!“

Poslední duhová bublina praskla a zůstalo jen bezútěšné prázdno.

Štíty střech a linie plotů se černě leskly přizdobeny nekonečnými růženci živých korálků; to houfy vlaštovek trpělivě vyčkávaly v jemném mrholení na pokyn k daleké cestě. Martin zdříml na lavičce před domem. Poslední dobou se ho často – i několikrát za den – zmocňovala ochromující únava, kratičký spánek, do nějž se propadal jako do bezedné studny. Polekaně sebou trhl, když zaslechl ostré cinknutí; to zlatý lipový list dopadl na ohlazené kameny chodníčku. „Musím…“ zamumlal Marin a ztěžka se zvedal na nohy.

Nedávno se stavěl na samotě Třebnušce u jednoho tamního provazníka: fascinovaně se díval, jak ten chlapík dělá sám a nepotřebuje nikoho, aby mu točil klikou. Viděl, že na hengrštantu má přidělanou malou kladku a přes ni natažený provaz se závažím na konci, se závažím jak od hodin (takové závaží jsem vídal doma v komoře, vzpomněl si Martin, když tam ještě visely ty rozbité a nepotřebné švarcvaldky…). Pokud ten chlap šel k mašince, závaží táhlo zpátky, ozubená kladka cvakala naprázdno přes zuby zaskakovací patky, ale jakmile začal couvat, skočil zub do ozubení a důmyslné závaží vlastní vahou roztočilo háčky…

Marin přiklekl, málem strčil nos do toho forichtunku.

„Safraporte,“ povídá, „tohle bych potřeboval. Kdopak to tak dobře vykoumal?“

„To už mám dávno,“ řekl provazník. „Jestli pamatuješ, chodíval tenkrát po vsích takovej… Maxmilián mu říkali. Ten mi to udělal za bochníček chleba a litrovku slivovice.“

Martin vstal a před očima se mu zatmělo (ano, to závaží, které denně vídal!)

„On byl strojní zámečník, víš,“ pokračoval cechovní kolega ve vyprávění, „vyučenej až ve Vídni. A taky trochu provazník, takže věděl, co ta věc potřebuje a uměl to dát dohromady. Ten na tom mohl vydělat strašný prachy, ten si to mohl dát patentovat a žít si jako baron… Jenže on ne, on toho nakecal tolik, že mu nikdo nevěřil. A co ráno vymyslel, to do večera pustil z hlavy… Prostě, jak se říká, boží člověk. Vždyť si ho jistě taky musel znát, to byla tak proslulá figurka…“

„Jo… jo… vykoktal Martin, „myslím, že jsem ho znal… tak trochu… od vidění…“

„Musím,“ opakoval si teď zarputile Martin a s obrovským úsilím vstával z lavičky, pomalu zasypávané závějemi pestrobarevného listí.

„Musím…“

Jenže pavoučí sítě natažené mezi háčky jeho provaznického stojanu zůstaly i toho podzimu neporušeny.

Dodnes stojí v Kostelci, v dolejším cípu svažitého náměstí, starobylý patrový dům s průjezdem do velkého dvora. V tom klenutém průjezdu, kam sice nepršelo, ale táhl tudy neustálý lezavý průvan, skřípala od rána do večera setrvačníková kola; přes tucet postarších ženských tu stáčelo na hácích lodní ucpávky.

Tenhle dům patřil vdově po generálovi, paní Hyacintě Ackermanové, sedmdesátileté dámě, která prý měla velkou slabost pro mladé muže ve slušivých uniformách, a když na jedné vlastenecké recepci spatřila hrdinného legionáře… Šimeček se ženil před necelým rokem a na svatbu nikoho ze zdejšího kraje nepozval. Přesto se brzy rozkřiklo, že si vzal bohatou babu, asi tak o čtyřicet let starší… „To musela bejt svatební noc!“ smáli se chlapi v hospodě a ženské se křižovaly. Novomanželé se odstěhovali do nevěstina domu. Dům ve městě, to zní dobře (i když se to městečko spíš podobá větší vesnici). Konečně se na mladého Šimečka usmálo potměšilé štěstí! Vlastně i na starého – syn mu zaplatil pobyt v klášterním ústavu. Prý až někde u Teplic. Tam starý Šimeček spokojeně dožíval pod laskavým dohledem řádových sester.

Ve dvoře nad průjezdem domu, jenž legionář Šimeček tak úspěšně vyženil, visela jako vlaštovčí hnízdo prosklená veranda; tu si nový majitel upravil na kancelář. Samozřejmě, že v ní neúřadoval; posadil tam malou blondýnku, která právě dokončila vyšší dívčí školu. Sám chodil po dvoře a mnul si spokojeně ruce, poslouchal, jak se kolovrátky dobře točí, jak nahoře klape psací stroj, jak někdo volá, kam složit sisál a jutu (hned tam spěchal, aby poradil), pak zašel do průjezdu, aby se přeptal ženských, jak to jde (ušklíbly se, protože se jich ptával desetkrát denně, a stereotypně odpověděly: „Dobře, pane šéf.“), a nakonec vylezl po schůdcích, které se podobaly žebříčku ke kurníku, nahoru do kancelářské kukaně.

„Jak to jde, Martičko?“

„Dobře, pane šéf.“

„Ten adresář provazníků…“

„Tady, prosím.“

„Ukažte…“

Sklonil se nad ní a zhluboka vdechoval vzrušující vůni zlatých vlasů (nejspíš si je umývá v heřmánku!).

„Martičko,“ zašeptal a položil jí ruku na rameno. Ucítil, jak pod tenkými letními šatečky pulsuje hebké tělo…

V té chvíli se však cosi pohnulo v temné hloubce domu, za četnými okny, hledícími do dvora s matoucí slepostí. Něco beztvarého, něco podobného chobotnici, jež obývá podmořské sluje, připomnělo svou přítomnost. Šimeček ucukl od ramene úřednice, jako by se spálil.

„Musíte to dodělat ještě dnes, slečno!“ vykřikl nepřirozeně zvýšeným hlasem.

Toho odpoledne vešel průjezdem do nádvoří Šimečkova domu Francek. Usedl na obrubu studny a v odtokové stružce si chladil oteklé nohy plné puchýřů; myslel přitom na svou beznaděj. Vzdálená Kateřina jako by se mu každým dnem ještě víc vzdalovala.

Tuhle pracně sesmolil dopis: „Milá Kačenko, přijmi moje pozdravy, co ti tady z lásky píšu, myslím na tebe ve dne i v noci a dělám, co můžu, tak né, aby na mě zapomínala, já si tě určitě vezmu, a jestli to nebude letos, tak napřesrok to bude jistě!“

Nepřišla však žádná odpověď. Kateřina buď zapomněla, nebo ho nechce – ba, je docela možné, že už má dávno někoho jiného.

Včera večer měl Francek nepříjemný rozhovor s matkou. Přisedla k němu na lavici v komoře, kde ležel, přikrytý houní, protože si všimla, že ještě nespí, že upírá široce rozevřené oči na trámy stropu. Z velké světnice sem doléhal otcův úporný kašel.

„Zklamal ses v ní?“ zeptala se Hanka a dlaní se dotkla jeho ježatých vlasů.

Prudce uhnul. „Ne!“

„Tak co tě trápí, chlapče?“

„Kdybych se chtěl oženit, tak… tak nedokážu uživit rodinu! Vždycky jsem si myslíval, že bych nejradši s koňma, že bych mohl dělat kočího nebo mít chovný stádo jako Jirmal… Jenže vejdu do stáje a tadyhle na prsou mě to sevře, jako bych se měl udusit! Nemůžu se toho zbavit. Ten strach je ve mně od tý chvíle, co mě Jirmalův hřebec vyrazil zuby“

„Třeba to časem pomine,“ řekla Hanka. „Všechno časem pomine… vybledne… ztratí sílu… Věř mi. Už jsem leccos v životě zažila… Třeba to tak má bejt. Třeba je to tak dobře. Pánbůh tě varoval; jsi poslední z Routů, jsi z provaznickýho rodu. Otec je nemocnej. I kdyby se uzdravil, těžko se bude moct postavit k nějaký kloudný práci. A Tomeš? Ten zmizel ve světě, ten se doma nezdrží, pokud… pokud už vůbec… Ne, o Tomešovi nechci mluvit… Uvaž sám; kdo bude dělat naše řemeslo, kdo to převezme, když ne ty?“

„A proč já? Otec spoléhal na Tomeše. Mně nevěřil. Neměl mě rád!“

„To neříkej!“

„Mlátil mě, ale nic mě nenaučil! Schválně mě nic nenaučil! Přede všema ze mě dělal blbce! Byl jsem mu dobrej akorát jako poskok: tady podrž, tamhle zatoč, tohle přines!!!“

„To neříkej!!!“

„Je to pravda, a vy to, maminko, víte! Jenom si to nechcete přiznat!“

Když potom uviděl Hančiny slzy, mrzelo ho, že se nechal tak unést, že zvýšil hlas, že snad poprvé v životě na svou matku křičel. Do rána už nedokázal usnout; díval se okénkem na veliký bledý měsíc a zvažoval své možnosti; připadalo mu, že doba dětských her a snů právě skončila a před ním se otvírá odporná, vyprahlá poušť dospělosti. Ale nevězí odvaha muže právě v tom, vydat se napříč tou pouští?

Teď seděl v Kostelci na Šimečkově dvoře, přišel sem pěšky, putoval dvě hodiny po silnicích a pěšinkách, dřely ho boty, nakonec je sundal a pokračoval bos. Chladil si puchýře u studny a cítil, že ho přemáhá únava. Nějaká šedivá mlha mu zakryla slunce. Všiml si, že z pláněte u bývalých chlévů padají drobná, červivá jablíčka…

„Co se tak škaredíš na svět?“ podotkl Šimeček, který šel právě kolem.

Francek sebou polekaně trhl. „Já… vlastně… jdu za vámi, pane Šimeček… chtěl jsem se zeptat… chtěl jsem poprosit… jestli byste mě nevzal do učení.“

Šimeček udiveně povytáhl obočí. „Ale copak, copak? Že by tě otec za mnou poslal? Že by právě on nechal syna učit u nenáviděný konkurence?“

„Otec nic neví!“ vyhrkl Francek - a jak byl zrovna naměkko, vypověděl Šimečkovi všechno o bídě svého živobytí a své nešťastné lásky.

Šimeček se vážně zamyslel. Usedl vedle Francka na obrubu studny a sevřel bradu do dlaní.

Okna domu se za nimi matně a zlověstně leskla.

„Kdo se to na nás dívá?“ zeptal se Francek.

Šimeček se tvářil, že otázku přeslechl. Možná byl skutečně tak hluboce zaujat červeným broučkem, vytrvale putujícím po plesnivém kameni. Zahradil mu ukazovákem cestu a usmál se: „Teprve, když jsem přestal doufat, otevřely se mi oči.“

Francek neklidně poposedl. „Tak co mám dělat?“

„Co? No… Snad bejt trochu jako váš Tomeš… nebo Anežka… to byla holka, škoda jí! Hlavně si neber příklad ze svýho otce. On bejval takovej čertík, co vyskakuje z krabičky, když někdo neopatrně nadzvedne víčko.“

Francek se nakysle pousmál.

„Tebe, Francku, pořád vidím jako takhle malinkatýho haranta. Jak si tenkrát hlídal slunce, pamatuješ? Jak jsem ti dal napít žitný, a od tý doby ses na mě mračil…“ Šimečkova tvář se na okamžik stala zrcadlem, v němž ožily dávné obrazy. Zjihl a milostivě propustil červeného broučka.

Tu odněkud z výšin zakrákoral osamělý vraní hlas a Šimeček, jako by se vzpamatoval, nasadil rychle zpátky svou každodenní masku. Otráveně vstal: „Starosti a strasti. Ať se vrtneš, kam chceš, lepí se na tebe hůř než smrková smola.“ Povytáhl z kapsičky u vesty hodinky na stříbrném řetízku. „Vidíš? Tohle je ten nejpřísnější pán. Teď například nesmím zmeškat oběd. Kdybych zmeškal oběd, nastane jeden malej konec světa. Moje paní je na některý věci strašně háklivá…“

Znechuceně se loudal k černé hmotě domu, sledován Franckovým nechápavým pohledem, ale najednou jako by se v něm zlomila nějaká pružina a vrhla ho zpět k plesnivému kameni studny. Chytil Francka oběma rukama za ramena, naklonil se k němu a vychrlil na něj v naléhavém šepotu: „Neboj, tu tvojí Kačenku dostanem! Pomůžu ti. Kdyby se celej svět zbláznil a postavil na hlavu, tak to svoje dostanem! Věříš mi?“

„Věřím,“ hlesl Francek, který nevěděl, co si má o tom všem vlastně myslet.

Ranní mlha splývala s kouřem továrních komínů; po silnicích utopených v lepkavém šeru chřestila jízdní kola a ospalí jezdci upírali zarudlé oči do míst, kde okraj zrádné strže lemovaly obílené žulové patníky. Nad hlavami jim šuměla vypelichaná křídla andělů strážných, zatímco v roklích neviditelných potoků hráli ďáblové vrchcáby s omletými oblázky. Z dálky, přes vlny lesů stoupal do kopců zpěv sirén. A jezdci ovládaní tím zpěvem, jezdci bez vlastní vůle, směřovali za vábivým hlasem, sjížděli se ze všech stran, jako když se stékají stružky po velkém dešti.

Jedním z nich byl i Francek, jehož obrovský, těžký bicykl, koupený na splátky v kosteleckém vetešnictví (před takovými dvaceti lety možná byl moderním dopravním prostředkem!), neoslňoval sice zrovna krásou, ale umožňoval mu splynout každého rána s tím houfem ospalých jezdců, vábených sirénami k městečku v údolí. Jako jestřáb hejnem holubů se mezi nimi prohnal houkající automobil a zanechal je daleko za sebou, kuckající v oblacích nasládlého kouře. Svět se dostával do tempa a bylo nutno pořádně šlápnout do pedálů, aby mu postačili.

Ani Šimečkovi už nevyhovoval průjezd s věčným průvanem, kde si pár ženských uhnalo revma. Trojice tesařů mu do měsíce postavila na zahradě dlouhou dřevěnou budovu. Průvanu se tím však nezbavil; ten věčný vítr se za nimi přestěhoval do nové haly a dokonce ještě zesílil! Možná zapomněli nasypat na práh mouku a na okna maková semínka pro matku všech větrů Meluzínu, jak to dělávala bába Šimečková.

V téhle nové dílně se už vyráběly onačejší věci! Pár mládenců tu točilo na samotočných vřetenech - a jistě neměli ani potuchy o tom, že je kdysi vymyslel bláznivý Maxmilián, jenž se vyučil u nejlepší vídeňské firmy, a napadlo ho, že když těžké závaží uvádí do pohybu jeho hodiny švarcvaldy, mohlo by podobným způsobem roztáčet i provaznické háčky (a plně tak nahradit bábu u kliky!) Jeden provazník z lesní samoty Třebnušky to zařízení celá léta používal, aniž by se o tom někdo dozvěděl. A teď se to najednou objevilo jako úžasná novinka z ciziny! Inu, tak to na světě chodí.

Mezi Šimečkovy dělníky patřil už i Francek. Sice ještě nedosáhl vysněného výučního listu, ale měl místo s pravidelným platem! Nemusel se starat, co se prodá či neprodá. U výplatního okénka dostal své peníze, vsunul je do kapsy a rázem se cítil být pánem světa. Ještě pár takových výplat a může si troufnout požádat o Kateřinu…

„Tak co,“ zavrčel doma otec Martin, „zaplatil ti ten vydřiduch? Určitě tě ošidil, já tu jejich rodinu moc dobře znám, ti bejvali horší než židi! Dej to sem, ať to přepočítám!“

„Do mých peněz vám nic není!“ odsekl vzdorovitě Francek.

Martin zesinal a Hanka zbledla.

„Podívejme, jak se nám synáček vybarvil!“ vykřikl otec a zvedl zaťatou pěst.

Snad nechtěl doopravdy uhodit, snad už na to neměl ani dost síly. Ale Francek ho chytil za hrozící ruku a se zaťatými zuby ji stáhl dolů. „Bít mě nebudete!“ zasyčel. „Už nejsem malej harant!“

Odešel do komory a práskl za sebou dveřmi. Zalezl do svého kutlochu, ale časně ráno, kdy ještě rodiče tvrdě spali, nechal na stole padesátku a na utržený bílý okraj novin napsal: „To je za ten chleba, co jsem u vás jídal. Maminko, nezlobte se na mne, nemůžu jinak. Sbohem.“

Pak tiše vyvedl zpod kůlny kolo a vyjel na kosteleckou silnici. Před vrcholem stoupání se zastavil a naposledy se ohlédl do rodného údolí, na tu přikrčenou, zašlou roubenou chaloupku, na dosud němou zvoničku, na strmou lesnatou stráň nad potokem, na všechna důvěrně známá místa dětských radostí i trápení… Zamžily se mu oči. Odolal však pokušení vrátit se, roztrhat svůj vzkaz a nechat všechno při starém. Zaťal zuby, odvrátil se a šlápl do pedálů.

Věděl, že se sem už nikdy nevrátí.

Po čase Francek sesmolil nový dopis: „Tak ti, milá Kačenko, s radostí tohle píšu, že dělám práci se stálou mzdou, a tak se tvůj otec nemusí už vůbec nic bát…“

„Počkej,“ řekl Šimeček, když si to přečetl, ze zásuvky psacího stolu vytáhl papír s nahoře předtištěnou firemní hlavičkou (kolem jména Josef Šimeček se tam splétala krásná provazová smyčka) a přikázal blonďaté úřednici, aby na psacím stroji na ten papír naťukala: „Potvrzuji, že František Routa je u mne zaměstnán jako samostatný provazník.“ Pod to otiskl razítko a ještě ho přizdobil svým nečitelným podpisem.

Byla to trochu lež, neboť Francek nedělal samostatnou práci – vždyť ještě nesložil předepsané zkoušky! Proto se nad tím potvrzením začervenal, ale Šimeček na něj spiklenecky mrkl.

Čas čekání patří k nejhoršímu druhu času. Francek spával v dílně na hromadě provazů a trápívaly ho neklidné sny. Ráno ho probouzeli dělníci svým hlučným příchodem, pracovní den se jednotvárně vlekl až do tmy, kdy dělníci odešli a on zase ulehl do pichlavé hromady svých dnešních výrobků.

„Nejezdíš domů?“ ptal se Šimeček s poťouchlým úsměvem.

„Celej den tahat provázky, chodit ode zdi ke zdi, a pak ještě šlapat na kole takovou dálku? Bolejí mě nohy…“

„Já vím,“ řekl Šimeček, „ale v dílně tě nechávat nemůžu. Co kdybysme vyhořeli?“

„Přece víte, že nekouřím…“

„Co kdybysme vyhořeli,“ opakoval Šimeček, jako by neslyšel, „ale měl bych pro tebe docela levnej podnájem…“

Místnost sousedila s chlévem (alespoň tam bude v zimě teplo!) a stála Francka skoro polovinu výplaty. Vybavil si ji pytlem nacpaným slámou, starou dekou a barevným obrázkem z kalendáře, který přibil na stěnu (nějaký myslivec na něm spal s hlavou položenou na klíně krojované dívčiny, kolem nich byly modré smrkové lesy a stráně s pasoucími se srnkami a zapadající slunce a vlající stuha s nápisem: Na Šumavě je dolina…). Na ten obrázek se každý večer díval, jak se pomalu propadá do tmy, zatímco za prkennou přepážkou teple dýchají krávy a chřestí svými řetízky.

Odpověď od Kateřiny nepřicházela.

„Tak co,“ ptal se po nějakém čase opět Šimeček.

Francek pokrčil rameny.

„Neboj,“ řekl Šimeček, „když na tohle nezabrali, použijeme těžší kalibr. Máš nějakej pořádnej oblek?“

Francek se tvářil nechápavě.

„Nemáš, to je mi jasný. No nic, přijď zejtra ráno v šest ke mně do bytu.“

První věc, kterou v šest ráno Francek na Šimečkově dvoře uviděl, vypadala v pohádkově mlžném jitřním oparu jako nějaký bájný drak. Nový automobil! Zářil chromem a mosazí a lesklou černí laku a na jeho kapotě se vzpínal okřídlený stříbrný kůň. Řidič v kožené kšiltovce se ležérně opíral o blatník a kouřil viržinko. „Aby ti nevypadli oči!“ houkl rozverně na Francka.

Za neúčastnými okny domu se cosi horlivého a vzrušeného dělo. Po Franckově zaklepání vydaly domovní útroby spoustu nepojmenovatelných zvuků a nakonec dveřní rám vyplivl Šimečka s čerstvě nažehleným úsměvem.

„Fajň, pojď dál, Francku. Viděl jsi tu obludu na dvoře?“

Francek se zmohl jen na kývnutí.

„Ode dneška mi říká pane!“

V chodbě to páchlo naftalínem. Po obou stranách krvavého koberce se táhla řada mlčících dveří. Šimeček jedny z nich otevřel; místnost byla plná zrcadel a zotvíraných skříní.

„Zkus si tohle.“

Černý sváteční oblek. Bílá košile, vesta, motýlek.

„Co… na co… proč…?“ vykoktal Francek.

„Jedeš přece na svatbu!“

„Na čí?“

„Na tvojí, ty moulo!“

A Šimeček se pobaveně smál jeho vyjukanému výrazu.

Byl právě červen, krásný měsíc zrajících jahod. Z lesních strání stékala vlhká mlha, nasycená pryskyřičnými a houbovými vůněmi, louky sladce vydechovaly chuť medu, sena a zelenou šťavnatost trav. Náhrdelníky rosných perel visely ze stébla na stéblo a z větve na větev na jemném hedvábí pavučin. Zářivý azur hladce vymetené oblohy sliboval horký den.

Krajina se proměňovala jako ve snu; takováto jízda se nedala srovnat ani s bryčkou, ani s vlakem. Francek se měkce bořil do sedadla potaženého sametem a připadal si jako v ráji – až na ty šaty, které ho škrtily a tísnily; ačkoliv ke slavnostnímu pocitu zřejmě patří i strojená ztuhlost těla v nepohodlných šatech.

„Dobrý, co!“ vykřikoval Šimeček do burácení motoru. „Takhle ses ještě nevez, Francku, no, co říkáš?“

„A myslíte, že když se tam z ničeho nic objevíme… že to nebude… třeba trapný…?“

Šimeček nikdy neposlouchal to, co nechtěl slyšet. „Máš dost benzínu?“ obrátil se na řidiče.

„Jistě, pane šéf!“

Jenže ani Francek se nedal, když mu v hlavě vrtal úzkostný červ. „Nebude to přece jen trapný, když…“

„Věříš mi?“

„Věřím, ale…“

„Tak už mlč! Tady doleva, Tondo!“

Řidič Tonda nedbalým pohybem strhl volant, pera zakvílela. Na silnici se objevovali první pocestní i povozy. Všichni uctivě uhýbali z cesty, ale Tonda jen z čisté radosti nad jejich děsem mačkal balonek pronikavě kvákající houkačky. Kočí, zápolící s plašícími se koňmi, posílali za nimi nevybíravé kletby.

Zastavili v jakémsi městečku. „Momentíček, něco si zařídím,“ řekl Šimeček a vytratil se. Jeho momentíček se protáhl na hodinu! A podobných zastávek bylo čím dál víc. Jak se blížilo poledne, stoupalo vedro a plátěná střecha auta sálala neméně než roztopená kamna. Francek se pařil v černém obleku a bylo mu nějak nevolno. Pouze Šimeček neztrácel dobrou náladu; pohled na horské hřbety, jež vystoupily na obzoru proti nim, ho rozjařoval. „Šumava!“ zvolal. „Panenská země! Pole neorané! Tady budou kšefty, pánové, tady budou kšefty!“

V Klatovech zavedl Francka s Tondou do nějakého dvora a přikázal jim naložit do auta připravenou hromadu pytlů. Sám se odebral na oběd do hotelu U bílého beránka.

Špinavé pytle do nového auta, drsnou jutu na hebký samet? Ale co, když si to pan šéf přeje! Zarovnali těmi pytli celý zadek auta, že tam sotva zbyla nepatrná mezírka, do níž se mohl vmáčknout Francek, teď už v hodně propoceném a zašpiněném obleku. Při nakládání si na něj místní povaleči ukazovali prstem a chechtali se: „Tohle je nějakej nóbl pán! Nějakej salónní nádeník! Kdepak, to bude milionář, kterej z nudy nosí pytle!“

Tonda rozlomil krajíc se sádlem na dvě půlky, ale Francek ani necítil hlad, sousta ho dusila a nebyl schopen je polknout. Raději se šel napít ke studni. Sako si při pumpování pověsil na stříšku čerpadla, jenže nepočítal s tím, že si polije kalhoty; mezitím mu odložené sako neslušně označkoval holub.

Šimeček se vrátil osvěžen chládkem hospody a čtyřmi vypitými plzněmi.

„Tak kudy se jede za tou tvojí Kačenkou?“ zeptal se, když nechali město za zády a vnořili se do hlubokých pohraničních hvozdů.

„Nevím, já jel vlakem.“

„Nevadí, poptáme se… Hej, strejdo, nevíte kudy ke Třem Křížům? Dá se tam projet s autem? Nevíte? A s vaším žebřiňákem jo? Tak když se žebřiňákem… Koukám, že máte nějaký zašlý postroje, chtělo by to nový, co? Jenže do města daleko… Jo, to jsou problémy, to já moc dobře znám. Ale máte štěstí, že jste mě potkal,“ a to už Šimeček otvíral dvířka a lezl ven z vozu, „tady je moje navštívenka, moje adresa, víte, já jsem velkovýrobce provaznického zboží všeho druhu, stačí mi poslat objednávku a do týdne nebo do měsíce, podle složitosti, dojde vám zboží poštou až domů. Levné a v nejlepší kvalitě. Tady vám nechám na ukázku,“ začal tahat z kapes provázky jako varietní kouzelník, „sám se přesvědčte, že to není žádný klam!“

„To jsem zvědav, kdy tam při tomhle tempu a tolika zajížďkách dorazíme,“ ušklíbl se Tonda. „Nakonec mi nevystačí benzín…“

A měl pravdu. Spotřebovali benzín nejen z nádrže, ale i ze všech reservních kanystrů, a zůstali trčet uprostřed nevlídné pustiny. Těla mrtvých smrků, ošlehaných vichřicemi, se tu bělala jako přízračné kostry nad bídnou cestou, plnou hlubokých výmolů a bezedných kaluží. A navíc se mračilo na déšť (tyhle kopce rády žertují s počasím). Nezbývalo, než vylézt z vozu a tlačit. Šimeček se samozřejmě přesunul k volantu a do venkovního marastu vyhnal Tondu s Franckem. Francek zasykl, jako by sáhl na rozpálenou plotnu, když se v zapůjčených, pečlivě naleštěných lakýrkách zabořil až po kotníky do řídkého bahna. Se zaťatými zuby se zapřel ramenem o plechový zadek auta. Zabírající kola se protočila na místě a vmetla mu kalný gejsír do tváře. Oslepen se zapotácel, klopýtl, uklouzl a padl na kolena. Mokrá kaše hladově mlaskla. Ach, Bože! Kam se poděl ranní příslib ráje? Teď to vypadalo, jako by je chtěla pozřít sama Matka Země!

Konečně s vypětím všech sil dostrkali vůz na vrchol stoupání. To už lilo jako z konve. I zbytek parády vzal definitivně za své.

„Vrátíme se,“ vzdychl Francek. Představa, že takhle špinavý, mokrý a uválený předstoupí před svoji milou a před přísně hodnotící zraky jejích rodičů, ho naplňovala zoufalstvím. Brečel by vzteky, když si uvědomil, že tam dole v údolí, které se právě otevřelo u jejich nohou, pod tou střechou, z jejíhož komína se vine šedavý proužek kouře, je oáza sucha, tepla a lásky. Že tam právě teď sedí Kateřina uprostřed hejna svých sourozenců a přebírá hrách. Proč zrovna hrách? To se mu možná do toužebných snů nějak připletla pohádka o Popelce.

Jenže podcenil šéfovu buldočí povahu. „Nic se neděje,“ prohlásil bohorovně Šimeček, „z kopce dolů teď pojedeme bez motoru. Jako páni!“

A jeli. Když byli v půli kopce, roztrhly se mraky a vykouklo zvědavé slunko. V další třetině svahu je obklopil houf povykujících dětí; některé běžely souběžně s nimi a jiné se hnaly zkratkami do vsi, aby zvěstovaly senzační novinu. A tak, když se auto konečně setrvačností doploužilo až před statek u Andresů, očekával je tam zástup zvědavců. Francek byl zavalen pytli a dalo mu dost práce, než se nemotorně, zadkem napřed vyhrabal ven ze dvířek.

„Tomu to sluší,“ vydechly omámeně dívky.

Sháněly Kateřinu. „Přijel ti ženich! V outě! V černým obleku!“

Nevěřila, dokud na vlastní oči nespatřila. Zasmála se: „Není to spíš vodník? Kape mu ze šosu!“

„Ty hloupá,“ řekla mladší sestra, „usmívej se víc na něj! Má takovej zajímavej nos, nezdá se ti? Jako nějakej cizinec…“

„Dalo by se mu na něj věšet prádlo!“ chechtala se Kateřina.

„Že ti ho přeberu!“ rozzlobila se sestra doopravdy.

Mezitím Šimeček vytáhl vzorky svých výrobků a pronesl velkou řeč. Sedláci a lesáci pokyvovali, zkoušeli pevnost provazů, ohýbali je, vázali na nich uzle, a opět uznale pokyvovali. Začali hned na kapotě auta vyplňovat objednávky.

„A tohle je moje pravá ruka,“ strkal Šimeček do popředí Francka, celého rudého rozpaky, „to je moje hlavní opora. Sehnal jsem mu byt ve městě a od příštího měsíce mu zvednu plat!“

„No,“ popotáhl si Andres kalhoty, „co myslíš, Kačenko? Chceš ho ještě?“

„Proč ne,“ řekla Kateřina, protože jí ho bylo líto, že tu tak stojí jako panák na pouťové střelnici. Když si odmyslela z obleku vodu a bláto, skutečně mu to slušelo.

„Tak že bysme poslali pro faráře,“ podíval se Šimeček na hodinky, „máme hrozně málo času. Mimochodem, kdepak se tu dá sehnat benzín? Až v Sušici? No, safra, půjčíte nám povoz? Až ráno, žejo, stejně máme večer na krku. Tak kdybyste nám ukázali, kde budeme spát.“

Starý Andres se vůbec nestačil vzpamatovat, jeho žena jen lomila rukama: „Bože, bože, ten chlapec vypadal tak nesměle, a najednou takhle zhurta!“

Druhý den poslali pro benzín a pro faráře.

Francek si připadal jako ve snu, nechal se trpně postrkovat z místa na místo, ani nevěděl, jak se tam dostal, ale najednou stál před oltářem v malé horské kapli U tří křížů a jako v transu odpovídal na velebníčkovy rituální otázky… Po obřadu se všichni sesedli na dlouhých lavicích na dvoře Andresova statku. Čekala je skvělá hostina; podával se srnec na černo (střelený i uvařený!), ve sladké povidlové omáčce s jalovcem, brusinkami a s obrovskými kulatými knedlíky blbouny, na zapití nechal starý Andres dovézt pár soudků piva a také spoustu cinkajících láhví s kořalkami – a vůbec, jak se tak vypráví na konci dobrých příběhů: Jedli, pili, hodovali, dobrou vůli spolu měli.

Šimeček byl Franckovi za svědka a udělal přitom kšeft za osm tisíc.

Ještě za tmy naložili vůz a nastalo nekonečné líbání a vzlykání mezi sestrami, matka si utírala oči do šátku, dokonce starý Andres dojatě popotahoval nosem a jenom bratři přihlíželi trochu pobaveně tomu divadlu: „Jen abys do roka nebyla zpátky, sestřičko!“

Šimeček odjel už včera. Do auta nacpal výslužky, co jen mohl uvézt – dokonce si vzal i kastrol s omáčkou!

Novomanželé usedli na valník a mlčeli. Sjednaný vozka mlaskl na koně, kola zaskřípěla, něco se pohnulo a odplouvalo do nenávratna. Kateřina si otřela slzy: „Vidíš, tamhle je ta hora, co vaří bouřky. Kilšperk – za ním už jsou Bavory…“

Francek nereagoval.

„A tamhle U tři mostků přepadli hraběcí kočár loupežníci. To je hrozný místo! A taky tam straší! Náš Kilián tam jednou viděl dočista průhlednou ženskou…“ snažila se Kateřina zaujmout.

Marně, neboť Francek se zaobíral trapnými myšlenkami. Připadal si jako těžký hříšník, protože se ženil bez svých rodičů, bez jejich požehnání, a teď s hrůzou myslel na to, že by se alespoň slušelo představit jim nevěstu. Hanka by jistě udělala Kateřině na čele křížek a líbala by ji a slzela, jak už to ženské dovedou; ale otce si představil rudého vzteky, s naběhlou žílou na čele a s pravicí, která zlověstně pošvihává namočeným provazem, a v tu chvíli se znovu utvrdil v přesvědčení, že z hlavní silnice neuhne, ale pojede po ní pořád dál a pořád rovně až do Kostelce.

„A víš,“ zasmála se najednou Kateřina, „že jsem dneska v noci prvně v životě spala v posteli?“

Ještě že bylo šero, které milosrdně zakrylo Franckův ruměnec. Svatební noc mu totiž tížila žaludek jako nestrávené sousto. Rodiče jim na tuhle významnou noc půjčili svou vlastní manželskou postel. Všichni sourozenci chodili tu postel okukovat, stala se najednou čímsi mimořádným a tajemným, něčím jako je kostelní oltář nebo staletá lípa – prostě věcí, která v sobě tají své vlastní zákony, sdělované jen zasvěceným. Malá děvčátka se postele bázlivě dotýkala, jako by ji viděla poprvé v životě. „Tady bude spát Kateřina!“ šeptala si navzájem významně a kladla na peřinu luční kvítky s pietou, jež přísluší náhrobkům. Matka pokropila postel svěcenou vodou a udělala v hlavách kříž. „Ať ji nerozbijete!“ pochechtávali se bratři a významně mrkali na Francka. „Pojď se ještě s námi napít, švagře, abys měl kuráž a sílu!“

Pak se všichni odebrali spát na půdu do sena a Francek tu zůstal s Kateřinou poprvé sám. Rozpačitě se na sebe usmáli.

„Otoč se,“ špitla Kateřina a Francek pak dlouho slyšel šustění svlékaných šatů – a srdce mu bušilo až někde v krku. Když se směl konečně zase podívat, byla Kateřina v dlouhé, bílé, plátěné košili a připadala mu krásnější než víla. Rozpuštění copů změnilo její podobu, obklopil ji temný mrak vlasů.

Francek zhasil petrolejku, opatrně ulehl na krajíček postele a bolestně prožíval ticho zastaveného času. Někde v dálce štěkal pes. Zahoukala sova. Peřina chladila a hřála současně, povlečení bylo nějak moc naškrobené, drsně a nelichotivě se dotýkalo nahé kůže.

„Francku,“ šeptla Kateřina.

Obrátil se k ní tváří a cítil, jak mu vysychá v krku. Nahmatal ve tmě prsty její ruky. Byly studené jako led.

„Francku! Dej mi pusu!“

Zavřela oči. Její tvář, ozářená zákmitem měsíčního světla, plavala v moři vlasů rozvlněném po polštáři. Dlouhé řasy se lehce zachvívaly. Dotkl se svými rty jejích, ale nic necítil, protože musel myslet na to, co bude teď a co potom, co se od něj čeká a co by měl udělat. Uvědomoval si jen studené krůpěje potu na zádech… Jak je to hloupé; mít na dosah svůj sen, který hýčkal za nekonečných nocí nekonečného roku své nekonečné samoty, a teď… Co teď? Zmizet, odejít, utéct, propadnout se, nevidět se, neznat se k sobě, sám sebe vygumovat jako špatně napsané písmeno na dosud neposkvrněné stránce…!

„Tak dobrou noc,“ vyřešila Kateřina situaci a důvěřivě stulila hlavu k jeho rameni.

Byl jí za to vděčný, ale nezbavil se pochybností. Spal špatně; jakmile na chvilku zavřel oči, vystupovalo ze tmy příliš mnoho povědomých stínů…

„Nešikovnej jako hrom do police!“ zahřímal Martinův hlas.

„Bez rodičovského požehnání to nejde,“ zatvářila se utrápeně Hanka.

„Na Matčině hoře roste koření lásky,“ uslyšel už téměř zapomenutý hlas své sestry Anežky, „ale dej si pozor, hlídá ho Královskej had!“

„Hlavně neztrať hlavu!“ řekl Petr ze mlýna.

Ozval se Tomešův bláznivý smích: „Tvůj dědeček se oženil třikrát a vždycky šťastně!“

„Strč jí dlaně pod zadek a stehna aby měla co nejdál od sebe,“ slintal mu do ucha šeptající Honza Trsojc, „a potom pomalu, ale tvrdě, ze začátku to drobet drhne, ale to nic, když tam nechce, couvni a znova o kousek hloubějc…“

Prudce se posadil a vytřeštil oči do tmy.

„Spi,“ ozvala se ze své půlky chlácholivě Kateřina, a tak se pomalu sesul zpátky na postel jako porážená souška.

Ráno se probudil celý rozlámaný. Kateřina na dvojsmyslné narážky svých bratrů měla pohotově dvojsmyslné odpovědi. Tvářila se, jako by všechno bylo v naprostém pořádku. I její slzy loučení byly docela normální.

Vůz pokračoval v cestě, už byli u Klatov, pomalu svítalo a kraj se vylupoval z těžkých nočních můr jako ze zbytečné černé skořápky. A tehdy se stalo něco velmi důležitého.

Kromě běžné nevěstiny výbavy si totiž vezli i starou barokní skříň. Její dvířka, lemovaná kroucenými sloupky z falešného mramoru, připomínala chrámová vrata. Hluboko uvnitř se skrýval tajemný svět pavouků a červotočů (při nakládání se ze všech spár sypaly drobné pilinky!). Jenže Katčina matka si téhle almary velice cenila, neboť jejich babička, která kdysi posluhovala na zámku, ji dostala za věrné služby přímo od paní hraběnky z Pelikánů. Dědictví předků… Trochu nemotorné a neskladné dědictví! Pro nedostatek prostoru na voze nezbylo Kateřině než sedět na dvířkách té položené skříně, jednou rukou přidržovat chřestící koš s nádobím, druhou tisknout k prsům měkkou vláčnost pruhované peřiny. Jenže ve chvíli, kdy vůz nadskočil v nějakém hlubším výmolu, to zlověstně zapraštělo a Kateřina se s polekaným výkřikem propadla do hlubin skříně, zasypala se nádobím a navrch přikryla peřinou.

„Stát!“ křikl Francek na kočího a pokoušel se svou ženu vydolovat z rodinné památky. Šlo to těžko.

„Nech mě tu,“ smála se Kateřina, „je to tu docela pohodlný. Akorát, že mám nohy moc nahoře. A ten železňák na břiše mě studí!“

„Je to vzorná žena,“ řekl kočí, „zvykne si všude.“ Ale pak pomohl Franckovi Kateřinu vytáhnout.

Jakmile pořádně zabrali, skříň se definitivně rozpadla na jednotlivá prkna. Kateřina popadla sloupky z falešného mramoru a hodila je z vozu do příkopu.

„Ten kříž jí vzal a odhodil a rázem byli deset mil,“ zarecitovala pateticky. „Nepamatuješ si to ze školy? Do novýho života nepotřebujeme starý haraburdí!“

Kateřina očekávala, že byt ve městě bude něco nóbl a zdrtilo ji poznání, že pod tímto matoucím označením se skrývá prostora vzniklá přepažením klenutého chléva. Za tenkou dřevěnou stěnou přežvykovaly krávy, škvírami mezi prkny proletovaly mouchy a všechno tady bylo načichlé letitým pachem hnoje. Zdrceně usedla na truhlu s výbavou. Francek taktně mlčel. Poté však Katčin zrak zavadil o obrázek na stěně (Na Šumavě je dolina…), usmála se a s povzdechem vstala: „Tak se do toho pustíme.“

Setřít podlahu, vysmejčit kouty: na okénku se objevila záclonka a květináč s červenou pelargónií, do kouta přišla kamínka - ta si Francek vypůjčil, a k nim také dlouhou rouru, kterou prostrčil oknem ven, protože komín pochopitelně ve chlévě nebyl. Z roury se hned začalo kouřit jako z lokomotivy, na plotně cosi bublalo v hrncích a vonělo pod pokličkami a na šňůře natažené z kouta do kouta (kam Francek dle Katčiných pokynů natloukl skoby) se sušilo prádlo. A také tam visely svazečky cibule, česneku, majoránky, kmínu a léčivého koření. Z fošen, které zbyly z památeční almary, sestavil František něco jako postel, do níž místo matrace nacpal svůj pytel slámy.

Z neútulné ratejny vznikl domov.

Když Francek večer ulehl na slamník (jehož vůně mu připomněla dávnou stáj pasteveckého dětství) a zaposlouchal se do spokojeného kravího přežvykování a poklidného chřestění řetízků, když se zadíval na obrázek zamilovaného myslivce, na tu barvotiskovou idylku, klesající do náruče měkké tmy (jen okrově nakreslené slunce na něj ještě hodnou chvíli hledělo jako teplé oko stěny), tu pojednou zatoužil po Kateřině tak, jako za oněch večerů, kdy tu býval sám, obklopen tesklivou opuštěností a neútulným chladem. Položil jí hlavu do klína a ona mu zajela prsty do vlasů. Ležel ve zvláštním polosnu a celým tělem vnímal, jak z jejích něžných doteků vyzařuje příjemné teplo. Katčiny ruce sklouzávaly níž a níž… Téměř bezděčně mu rozpínala knoflíčky košile, hladila ho po hrudi, pak mu uvolnila pásek kalhot… Aniž by přerušila vláčnost svých pohybů, jako by pokračovala v úlevné masáži, překulila se nad něj a stehny pevně obkročila jeho boky – a v tu chvíli se v něm vzepjala závratná touha, mocná vlna ho zvedla na svém přílivu, připadalo mu, že stěny pokojíku se náhle rozlétly na všechny strany jako roztříštěná duhová koule… A dusná stáj se proměnila v nekonečnou pastvinu noci, kde obr Herkules zapřahuje Býka do Velkého vozu, sladce stéká Mléčná dráha a chvátají Střelci, neomylně zasahující rozechvělá srdce…

Část druhá

KONOPÍ V ZUBECH

Tlupa chlapíků v kostkovaných čepicích a sportovních pumpkách se málem porvala před vraty sídla firmy BÜRNOW; drali se jeden přes druhého, v rukou tužky a odrbané zápisníky, jako včelí roj obsypali Markétu, která se mezi nimi zachmuřeně prodírala k čekajícímu automobilu.

„Můžete nám říct, jak budete reagovat na stanovisko vyšetřovací komise?“

„Dalo se tragédii předejít?“

„Ohlásí důlní společnost Bürnow – Taussig úpadek?

„Končíte s těžbou na Chomli?“

„Kdo dal příkaz ke střelbě?“

„Víte, že komunisté chystají velkou interpelaci v parlamentu?“

Markéta zarytě mlčela, s hlavou sklopenou a s kloboukem staženým do očí šla rychle za řidičem, který jí klestil cestu. Zahlédla na protějším chodníku záblesk objektivu mohutné fotografické kamery, připravené tam na stativu jako dělo v palebném postavení, a chvatně si přitáhla před tvář kožešinový límec kabátu. Ano, chtějí ji odstřelit, zničit, vyválet v bahně a posměchu! Ale za tím vším se skrývá pouhá závist, přízemní škodolibost neschopných, kteří se nikdy nezmohli k něčemu většímu!

Měla před sebou další náročný den: jednání v bance, v báňské komoře, s advokátem… Akcie jejich důlní společnosti nezadržitelně padají, poslední burzovní správy, to je hotová pohroma… Před dalším krachem je může zachránit jedině vydatná finanční injekce…

Ach Bože! Jak nesnáší poťouchlý úsměv toho provazníka Šimečka! Vždycky jí býval protivný, už tenkrát, když se scházeli ve vile MARKÉTĚ. Partu naivních romantiků, omámených zmatenými sny jejího bratra, pohltila žravá válka. Duše mladých mužů odlétly do nenávratna, odváty vichrem času jako kouř z opuštěných bojišť… Dokonce i Stanislav se s pomocí břitvy vydal za nimi! Vrátil se jedině Šimeček! Veš v kožiše, které se jen tak nezbavíš, která přečká všechno! Vyhodíš ho dveřmi a vleze oknem!

Když před třemi lety odcházel z večírku v doprovodu té staré čarodějnice, té příšerné generálské nymfomanky, kterou v rodině Bürnow přijímali jen kvůli vzdálenému příbuzenství a především kvůli významnému akciovému podílu ve firmě, měla Markéta pocit, že ji raní mrtvice. Ovládla se, samozřejmě, že se ovládla, dokonce se na tetu Hyacintu a na Šimečka usmála; ale jestli pod jeho hroší kůží zůstal alespoň zbytek citu, musel ho z toho úsměvu obejít mráz.

Zdálo se však, že Šimeček je dokonale mrazuvzdorný, protože včera se tu opět objevil, žádal o důvěrný rozhovor a tvářil se jako nejlepší kamarád. Nejraději by přikázala komorníkovi, aby ho srazil se schodů, ale ani tentokrát to neudělala, přijala hosta s úsměvem, dokonce mu nabídla kávu a koňak, ale on si docela neomaleně řekl o pivo. „Neslušelo by se pít u králů dobrýho piva něco jinýho!“ zachechtal se. Myslí si o sobě, kdovíjak není vtipný. Humor vesnických křupanů!

Navrhl jí, že koupí pivovar v Kostelci. Chvíli lapala po dechu, ale pak striktně odmítla. Už ze zásady. S Šimečkem si rozhodně nehodlá začínat! Ovšem když odešel, zamyslela se nad ekonomickou situací rodinné firmy a došlo jí, že skutečně nezbývá nic jiného, než kostelecký pivovar prodat a utrženými penězi ucpat díru v potápějícím se Titaniku… Kdyby alespoň manžel byl co k čemu! Jenže ten se po radenických událostech psychicky zhroutil…

Markétino spojení s Taussigem bylo sňatkem z rozumu. Když si ho brala, ani trochu se jí nelíbil; byl to malý, tlustý a zakomplexovaný žid. Měl však jednu nespornou přednost - zdědil horu Chomli nad Radenicemi!

Ještě před válkou zdejší levné pozemky s podivuhodnou prozíravostí skoupil jeho otec, ačkoliv se všichni smáli, co je to za bláznivou investici. Vrážet peníze do vyprahlého, neúrodného pahorku, kde se nedaří ani pořádnému lesu! Jenže starý Taussig byl lišák všemi mastmi mazaný, ten věděl svoje. Uměl prý hledat poklady…

Lidé, co po generace žili v roklích potoků mezi větrnými kopečky, měli velké zkušenosti s ukrytými poklady. Trsová z pastoušky by vám poradila, jak podzemní bohatství získat na Velký pátek, kdy zlaté mince vystupují na povrch země a hoří studeným zeleným ohněm. Stačí mít v kapse chlebové drobty a včas je přehodit přes šlehající plamínky…

Praděd mlynáře Maška prý od nějakého potulného mnicha koupil knihu, která se jmenovala Klíč svatého Kryštofa k otvírání skrytých pokladů, knihu příšernou už od pohledu, protože na každé stránce byla muří noha nebo obrázek pitvorného ďábla. Jednou se mlynář domluvil s několika kumpány, o svatojánské půlnoci vzali tu knihu na vrchol Matčiny hory a četli tam z ní nahlas strašlivá zaklínadla. Vtom zahřmělo a nad jejich hlavami se objevil obrovský mlýnský kámen, visel tam, jako by se měl každou chvíli utrhnout a rozdrtit je na prach. V hrůze prchali strání dolů a slyšeli, jak kamenný kotouč duní lesem a láme stromy, jak se jim koulí v patách, ale neodvažovali se ohlédnout…

Starý Taussig nevlastnil černokněžnickou knihu, ani nenosil kapsu plnou chlebových drobečků; někteří radeničtí však vyprávěli, že ho před patnácti lety viděli chodit po vyprahlé Chomli společně s jakýmsi neznámým, nepřirozeně vyzáblým chlapíkem. Ten podivný cizinec svíral v rukou vrbovou vidlici, zvolna postupoval mezi řídce rostoucími břízkami a trnitými keříky a přitom pozorně sledoval, jak se mu prut sám od sebe kroutí, jak se natáčí hrotem k zemi.

„Je to tady?“ zeptal se Taussig.

„Je,“ roztáhl proutkař v úsměvu široká ústa od ucha k uchu a furiantsky si pošoupl zelený rybářský klobouček do týla, „a čeká to jenom na vás, pane! Ale dejte si pozor! Jestli překročíte hranici, vymezenou na úpatí Chomle korytem vyschlého potoka, voda se vrátí a vezme vám všechno, co vám předtím dala!“

„Tak daleko nikdy nedojdeme!“

„Kdo ví,“ zašklebil se proutkař.

Taussig se na něj pozorněji podíval a napadlo ho, že proutkařovy dlouhé šedivé vlasy a vousy jsou propleteny zelenavými vlákny, jako by mu v nich uvízly vodní řasy, že jeho ústa mají v sobě něco žabího a v očích mu bliká podivný žlutý plamínek. Zachvěl se.

„Kdo ví?“ opakoval proutkař a zamyšleně pokýval, jako by v duchu viděl věci budoucí. „Ale ať už se stane cokoliv, nemůžete říct, že bych vás nevaroval!“

Možná tento příběh patří mezi pouhé pověsti, ale je nesporné, že mladý Taussig po otcově náhlé smrti (přece jen starého nakonec trefil šlak, jak mu škodolibě přával konkurent Blejer!) zdědil dobře prosperující uhelný důl na Chomli. Tlustý, ošklivý synek vesnického hokynáře se stal velkým boháčem a s potěšením zjistil, že všechno, co mu lidé dosud odpírali, si teď může koupit. Vlastně i Markétu si koupil; bylo mu jasné, že za normálních okolností by se za ním tak krásná žena ani neohlédla, že by pro něj měla leda tak opovržlivý úšklebek. Chvěl se vzrušením, když se jí dotýkal upocenýma rukama, připadal si v objetí s ní jako mimořádný a silný chlap a ve svém zaujetí ani nevnímal, že Markéta mu poskytuje sexuální služby s profesionální jistotou a odtažitým chladem zkušené děvky.

Chvíle opojné závrati však pominuly a na dně Taussigovy duše se opět probouzelo bázlivé zvířátko, zahnané do kouta a chvějící se strachem a hořkostí z nespravedlnosti světa… Tam někde v příšeří plakal malý chlapec, se kterým nechtěl nikdo kamarádit, a jemuž se vesničtí kluci posmívali, že smrdí česnekem. Tam někde ležela opuštěná mísa s nestravitelným okurkovým salátem a crčel pramínek octa, vytékající z převržené láhve a seskakující jako peřejnaté kaskády po třech schůdcích hokynářství…

A bylo zvláštní, že největší úzkost v něm vzbuzoval právě onen vyprahlý vrch Chomle, sám zdroj jeho bohatství, jeho zlatý důl. Pokaždé, když spatřil proti sivému obzoru siluety těžních věží, když zaslechl skřípot lan a vdechl nakyslou páru z kotelen, měl pocit, jako by mu na okamžik přestalo tlouct srdce. Před ním ležel umouněný svět, jenž staví na odiv svou nechutnou špínu… Snad je to brána pekla, říkal si v duchu, mého soukromého pekla, které mi bylo propůjčeno rohatým pokušitelem za krví podepsaný úpis. Nikdy nezasahoval do jednání správní rady, nerozuměl odborným výrazům důlního inženýra, i tady měl pocit, že bude přistižen při neznalosti, zesměšněn a zneuctěn… Jenom ten, kdo mlčí, může působit zdáním moudrosti!

Nakonec se (po dlouhém Markétině naléhání!) odhodlal přednést na pracovní poradě požadavek na rozšíření těžby. Pivovary potřebují peníze na investice a ty do nich lze přelít jedině z důlních tržeb! S nakyslým úsměvem vyslechl různé opatrnické námitky, že tam mohou být stará, zapomenutá důlní díla, že zkušení horníci říkají, že se tam už kdysi těžívalo, ale upustilo se od toho kvůli přemíře spodní vody… Teď nemůže ustoupit, teď musí všem ukázat, jak tvrdý je muž! Zachmuřil se a vrtěl hlavou: „Ne, ne, ne… Jestli jsou ještě nějaká ložiska východně od Chomle, směrem k Lučním rybníkům, byla by škoda je nevytěžit! Ano, to je mé poslední slovo!“

Poslední slovo! Běda, jak neodvolatelně to zní! Na počátku bylo slovo… Slovo tělem učiněno jest…

Odpolední směna prorazila stěnu, dělící ji od zatopené chodby, a uvězněná voda, puštěná tak nenadále ze řetězu, se na ně vrhla jako řvoucí býk! Stačilo jediné Taussigovo slovo a propast pekel se otevřela, třináct utopenců žalovalo ze svých rakví, plačící černé vdovy vrhaly strašlivou kletbu k zamlženému pahorku Chomle, kde z přízračných par stoupaly ocelové kostry těžních věží…

Horníci pohřbili své druhy do konejšivé náruče země, ale neusmířilo to jejich rozjitření, nezamířili ze hřbitova k hospodě, jak bývalo dobrým zvykem, ale jejich zástup pokračoval dál a dál, až nahoru k důlní bráně.

„Jdou sem!“ křičel ředitel přeskakujícím hlasem do sluchátka telefonu, „jdou přímo sem, co mám dělat?“

„Zavřete bránu,“ řekl Taussig. „A požádejte o policejní ochranu!“

Ty, Pane, jehož jméno je nevyslovitelné a na jehož přízeň jsem vždy spoléhal, ačkoliv jsem tě tak málo prosil, rozpomeň se teď na mne! Jak mám těm lidem vysvětlit, že jsem jim nechtěl ublížit, že rozšíření těžby mělo také jim přinést vyšší výdělky, že i já jsem vždycky toužil být jedním z nich, že jsem je chtěl už jako chlapec všechny pohostit okurkovým salátem?

Roztřesení četníci, narychlo sezvaní z nejbližších stanic, přijeli na motocyklech se sajtkárami a někteří i na jízdních kolech, pušky jim v rozrušení málem padaly z rukou, dostali povel zaujmout linii před železnými mřížemi a nabít slepými náboji. Doufali, že postačí pouštět hrůzu a nedávat přitom najevo vlastní strach; bylo jich totiž proti tomu valícímu se davu až příliš málo. Po třech marných výzvách, aby se horníci zastavili a vrátili se domů, zavelel strážmistr: „Pal!“

Třeskla výstražná salva nad hlavy zástupu. Krajkoví kouře se propletlo tepanými krouceninami železných stonků na vstupní bráně. Ženské zaječely, chumel lidí se rozprskl jako skleněná koule po úderu kladivem, někdo volal o pomoc a někdo spílal: „Vy vrazi!“

Chlapec, který šel na okraji průvodu a pošvihával si vrbovým proutkem, cítě spíše vzrušující pachuť dobrodružství než tragické břemeno dění, zůstal osaměle stát v ušlapané suché trávě, jako by nemohl uvěřit, že slepá bohyně osudu právě vrhla hrací kostkou – a padlo jeho číslo! Cosi horkého mu roztrhlo košili na břiše a zmáčelo ji rudou barvou. Sesul se k zemi a jeho oči zmrtvěly; utkvělo v nich ohromení a úžas.

Vyšetřovací komise nikdy nezjistila, který z četníků vsunul do zásobníku omylem ostrou munici, ani to, od čeho se mohla kulka vypálená do vzduchu odrazit zpátky k zemi. Ale zděšený Taussig uprchl do nejtemnějšího koutku své duše a třásl se tam hrůzou, protože tušil, že tenhle výstřel nepadl náhodou… A už vůbec nebylo náhodné, že kulka zasáhla desetiletého chlapce!

Myšlenka tělem učiněna jest!

Přišla nepříjemná zima. Malé okénko Franckova podivného obydlí se potáhlo vrstvou námrazy, ale stěna od chléva hřála. Kateřina se o ni opírala zády, když strkala roští do syčícího plamene v nenasytné tlamě kamínek. Francek přicházel z práce až za tmy a ještě musel na dříví. V neděli šli oba, půjčili si vozíček a přivezli ho z lesa vrchovatě naložený kůrami a klestím. Z topiva udělali hraničku při jedné stěně, ale příští den už Kateřina zase smetala poslední úlomky větviček, kamna hladově poblikávala a Mráz, ten pitvorný skřet s červeným nosem, zvídavě nakukoval dveřmi i oknem: Mohu dál? Proti drzému hostu neplatilo nic jiného než řádně rozžhavený bubínek kamen.

Kateřina při tom neustálém přikládání myslela na jaro, na to, jak přežijí zimu, jak potom bude všechno mnohem veselejší. Pak totiž začne Francek vstávat ještě dřív než teď, už někdy ve tři ráno s prvními kohouty, aby před nástupem na provaznickou směnu nabrousil kosu a posekal sedlákům louky (za ranní rosy se přece kosí nejlépe!), no, a ona si později přivydělá při sušení sena a hlavně během žní. Za léto by tak mohli dát dohromady dost peněz, aby si na příští zimu pořídili lepší podnájem. A bude to nutné, jestli chtějí mít děti. Nebude je přece rodit ve chlévě jako Panenka Maria! Kdyby tak rodiče věděli, kam se jejich dcera dostala!

V dopisech, které psala domů na Šumavu, si však Katka nepostěžovala ani slůvkem; měla svou hrdost - a Andresové nesnášeli ufňukance.

Bylo to někdy kolem Mikuláše, když se v kostelecké provazárně stavěl sládek Čihák. Vypadal jako myslivec ve svém zeleném kloboučku se sojčím pírkem a s dvojicí dychtivě větřících křepeláků na dlouhém řemeni. Myslivost byla pro něj stejnou vášní, jako dobře vykvašený ležák. A v obojím prý byl odborníkem nad jiné. Své psy teď uvázal k plotu poblíž vrat a zmizel v kanceláři, kde měl nějaký dlouhý a důvěrný rozhovor s panem šéfem. A pak nečekaně zašel do dílny za Franckem.

„Mám ti vyřídit pozdravy od matky,“ řekl.

Francka to překvapilo. „Kdy jste s ní… mluvil…?“

„Posluhuje a uklízí na naší správě chmelnic v Újezdský Huti… To víš, musí nějak vydělávat na živobytí. S otcovou invalidní rentou by nevystačili.“

Francek pocítil ve sládkově odpovědi osten výtky. „Že děkuju,“ řekl a uhnul pohledem, „a že jí taky pozdravuju.“ Chtěl se otočit zpátky ke stroji, ale Čihák ho zarazil: „Ještě něco. Tohle matka posílá… jako dárek pro nevěstu.“

Krabice v hnědém papíru. Francek ji rozpačitě, téměř bázlivě uchopil oběma rukama. Přešlápl, nevěděl, co by měl říct.

Čihák si toho dobře povšiml a pousmál se. „A mám se tě taky zeptat, jestli prej víš, proč se tvůj otec každej den dívá na kosteleckou silnici?“

„Asi čeká, že někdo přijede. Ale ať se maminka nezlobí, já to nebudu. Já ne!“

Čihák pokrčil rameny, ušklíbl se a šel odvázat své nedočkavě poštěkávající psy.

V ošklivém hnědém papíru se skrývala kulatá krabice a pod jejím víkem bílý klobouček, zdobený širokou zelenou pentlí a umělými třešněmi. Katka si ho hned vyzkoušela, točila se a dívala se na Francka přes rameno unylým pohledem, chodila houpavým krokem sem tam mezi kamny a slamníkem, několikrát se přeptala, jak jí to sluší, reptala, proč nemají zrcadlo, a snažila se alespoň něco vyčíst ze svého odrazu na okenním skle. Ta očividná radost z matčina dárku Francka potěšila. Současně se však podivoval, kde Hanka vzala peníze na takovou zbytečnost. Pak ho napadlo, že to bude zřejmě něco z vyřazené garderoby paní sládkové Čihákové, něco, co už v lepší společnosti přestalo být dávno módní, a čím milostivá obdarovala posluhovačku.

„Zajdeme za tvojí maminkou,“ rozhodla se náhle Kateřina. „Slušelo by se poděkovat… A usmířit se…“

„Uděláme to,“ zamumlal Francek, „ale až na jaře… až poleví ty mrazy. Teď musím na dříví… Nebo do rána zmrzneme…“

Šimeček už neměl jen obyčejnou dílnu, Šimeček měl továrnu. Na dubovém špalku, jehož letité dřevo zčernalo olejem, kraloval naftový motor firmy KOLBEN-DANĚK. Od něj se jako paprsky rozbíhaly svištící řemeny; transmise a převody poháněly čtveřici dosud nevídaných provaznických strojů.

Francek brzy pochopil, jak s těmi obludami zacházet; možná měl otec pravdu v tom, že neoplýval zrovna šikovností (ač mu za ty roky provazničiny leccos přešlo do prstů), ale především byl, jak se říká, hlava otevřená.

V ten čas se roztrhl pytel s neobvyklými zakázkami. Šimeček se objevoval uprostřed dílny a říkal bodře: „Pojďte dát hlavy dohromady, co s touhle objednávkou…“ Provazníci si třeli nosy, mnuli brady, masírovali čela, hnětli ušní lalůčky, rozvážně se šťourali v zubech a zamyšleně plivali na podlahu, ale nakonec většinou začal Francek: „No, já bych řek, že když přidáme šedesát čísel na každý straně, že by to mohlo vyjít…“

Zkusili a vyšlo.

„Máš u mě prémii!“ pleskal ho Šimeček po zádech tak bujaře, že Francek sotva lapal po dechu. Jaká škoda, že do výplaty pan šéf na svůj slib vždycky (nejspíš nějakou nešťastnou shodou okolností) zapomněl!

Práce bylo nad hlavu a dny čím dál kratší; ve skomíravém světle několika u stropu zavěšených petrolejek se pohybovaly černé stíny provazníků po svých neměnných drahách, dopředu a dozadu, od hengrštantu k mašině a zase zpátky (snad už měl každý z těch couvačů vyšlapánu v udusané hliněné podlaze svou cestičku!) Ten zadní svíral prameny mezi prsty jako karty při mariáši a do čtveřice jejich hladkých těl vkládal jednu ježatou duši z cupovaného odpadu - a Francka napadlo, že duše některých zlých nebo nešťastných lidí jsou právě takovým odpadem, něčím, co zbylo na světě z nedokončených osudů a promarněných příležitostí; pomyslel na to, ale hned to pustil z hlavy, protože se musel soustředit, protože právě docouval ke svému hengrštantu, k tomu masivnímu litinovému stojanu, a zaklesl na jeho háčky konce svých pramenů. Sotva je protizávaží napnulo, zatáhl za rychlostní šňůru, která na dálku pohnula vidlicí a ta přehodila poháněcí řemen z drážky volnoběžného kola do drážky kola zabírajícího. Háčky skočily do ozubu, rozběhly se ve svém vrtivém tanci, Francek nasadil léru, pustil větší rychlost a šel zase kupředu, vedl léru, toho věrného koně s rýhovanými boky, toho přeorávače zaprášeného políčka, jež tvořilo jeho každodenní svět, šel s jednou rukou na léře a s druhou připravenou ve střehu, aby včas trhl šňůrou nad svojí hlavou a vyhodil rychlost (kdyby to neudělal ve správnou chvíli, provazy by mu u oček vylétaly a popraskaly). A že už neměl žádnou třetí ruku, držel odměřenou dávku konopí v zubech.

Den začínal tmou a končil tmou, mezi tím sinavé světlo a přísvit červánků, v němž okna dílny hořela jako dvířka tavicích pecí.

„Ty červánky jsou na velkej mráz,“ řekl někdo.

Doma našel Francek tmu a zimu. Na stole kus hnědého papíru, poslední zbytek z matčina dárku, přizdobený úhledným Katčiným rukopisem: „Odjela jsem domů. Už tu dál nemůžu bejt. Bratři pro mne přijeli. Nezlob se. A snaž se mě pochopit. Na jaře se vrátím! Určitě! Čekej! A věř mi! Moc a moc tě líbám. Tvoje Kačenka“.

Zůstal sedět v kabátě a čepici, civěl tupě na písmena, jako by nechápal jejich smysl; věděl jenom, že ho celé tělo bolí od práce, každý sval připomíná své zásluhy, jazyk se ježí zabodanými konopnými osinkami, v plicích chrastí nastřádaný prach a zuby, poznamenané kdysi koňským kopytem, trčí z dásní jako nepřátelské žhavé jehly.

Co se tu dnes odpoledne přihodilo? Inu, stalo se, co nikdo nečekal: do chlévního bytu z ničeho nic vstoupili dva statní hromotluci, dva mladí Andresové, které rodina vyslala, aby prověřili, jaké má jejich sestra živobytí. Nikdo později nepřiznal, odkud vlastně přišlo upozornění, že s Katkou není něco v pořádku; jen jednou se Hanka Routová bezděky podřekla, když v jakési souvislosti prohodila: „Jo, holka, tenkrát za tý strašný zimy v třiadvacátým jsem ti možná zachránila život.“

Každopádně, když Katčini bratři vešli nízkými dvířky do místnosti, ustrnuli. Kamna byla studená a vyhaslá, nikde ani kousek dřeva na topení; jen škvírami v zadní prkenné stěně se dovnitř drala pára a srážela se pod klenutým cihlovým stropem v podobě bělavé mlhy, která orosila omítku, měnila se v odkapávající krůpěje a namrzala do jinovatky, obrůstající všechny stěny jako bělostné lišejníky. Katku zprvu neviděli, mysleli, že není doma; teprve pak si uvědomili chvějící se hromadu peřin a hadrů, pod nimiž se choulila. Byla zmatená a překvapená; prý asi před hodinou spálila poslední třísku, zrovna chtěla vyrazit k lesu na další dřevo, ale udělalo se jí najednou zle, taková divná slabost, závrať a nutkání na zvracení, musí se dát dohromady, jen na chvilku si lehla, přikryla se vším, co tu našla, za chvíli to bude zase dobrý, žádnej strach…

„Zbal se,“ přerušil starší z bratří její nesouvislé výklady, „za hodinu nám jede vlak do Klatov.“

„Musím počkat na Francka…“

„Je to poslední vlak!“

„Nemůžu svýho muže nechat…“

„A on tě mohl nechat? Tady? V chlívě? Jestli chceš, zajdeme za ním do dílny. A něco mu řekneme! Pěkně od plic!“

Katka se polekala: dobře si všimla, jak bratři zatínají své těžké pěsti, podobající se kladivům, a jak si opovržlivě odplivují. „Proboha, radši ne! Počkejte chvilku, napíšu mu pár slov…“

Tak se stalo, že Francek osaměl. Neměl kam jít, kam ustoupit… Ochromil ho pocit, že všechny jeho plány se hroutí, že znovu dostal kopanec od ďábelského černého hřebce, jenž svým kopytem s nelítostnou pravidelností rozbíjí ony křehké duhové koule, které snad ani nejsou ze skla, ale z mrazivého ledu…

Nezbylo mu než pracovat, hledat v práci zapomnění, nechat se jí pohltit, zaplést svou chatrnou duši mezi čtyři prameny provazů, pevně, přepevně ji omotat konopnými vlákny…

Byla to nejhorší zima v jeho životě. Do rána mu zamrzla voda v umyvadle i kafe na plotně. Kraj ztuhl do podoby olovnatého krystalu, pod nohou pukalo sklo, ale žádný zvuk nebyl dost hlasitý, aby porušil zahlušenost nebe a země. K nohám mu docela neslyšně spadlo několik mrtvých sýkorek, ležely tam na sněhu s bezmocně roztaženými křídly a zdvíhaly zkroucené pařátky k nafialovělému nebi…

Naštěstí i po té nejkrutější zimě musí přijít jaro, a tak najednou z ničeho nic všechno roztálo a právě tak z ničeho nic před vraty, nad nimiž se skvěl nápis JOSEF ŠIMEČEK – PROVAZNICKÉ ZBOŽÍ – VÝROBA A PRODEJ, čekala Kateřina.

Francek se zastavil a díval se na ni s nedůvěrou, protože jeho oči byly dosud plné zmrzlých ptáků.

„Ztloustla jsi,“ řekl nakonec chraptivě.

Kateřina se rozesmála a její smích zvonil jako potůček pod pukajícím ledem. „Ta moje tloušťka je hrozně živá! A co nevidět mě opustí! V podobě chlapečka… Nebo holčičky…“

„Ne?“

„Ale jo!“

„A… a už… tady zůstaneš?“

„To víš, že zůstanu! Protože si postavíme dům. Vlastní a úplně novej dům! Otec mi půjčil nějaký peníze, a tak jsem hned koupila pozemek. Krásný místo, uvidíš, že se ti bude taky líbit!“

Ten obraz v ní zůstal vepsán jako příslib ráje: Voní tam kmín a kouř a slunce klouže do narůžovělé mlhy nad nedalekým rybníčkem, z jedné strany je silnice, hlavní silnice, po níž míjí svět, budou tam jako ve strážním domku, uvidí všechny příchody a odchody herců, co vyfasovali nějakou roli v tomhle městečku, no, a z druhé strany se klikatí k Matčině hoře polní cesta, je plná červených kaménků a po dešti po ní lezou celé zástupy červených slimáků, nadarmo se nejmenuje Červená cesta…

Je tak nádherně bláznivá, říkal si v duchu Francek, právě proto ji mám rád, že je tak nádherně bláznivá.

Proč jsem si pověsila na krk takovýho troubu, říkala si v duchu Kateřina, takovýho budižkničemu, takovýho mouchysněstesimě, stojí jako tvrdý „Y“ a čučí na mě jako špatně vyřezanej svatej! Nadarmo jí otec Andres nepřipomínal: „Jen trp, máš, co sis nadrobila! Já ho prokouknul hned napoprvý a říkal jsem ti jasně, že je to jen pleva!“

Možná, že se vrátila hlavně proto; nechtěla, aby otec měl pravdu.

Hanka se vyhýbala, jak jen mohla, trapným zmínkám o své dceři; moc dobře postřehla výraz zadostiučinění v rádoby soustrastných tvářích sousedek („…tak si Routová myslela, že bude v teple za selskou pecí, ale Pánbůh ještě ví, co je to spravedlnost!“)

Francek nebyl v Jirmalově statku od těch dob, co jeho sestra ovdověla. Překvapilo ho, jak za pouhé čtyři roky všechno zchátralo. Dvířky v bráně musel pořádně škubnout, aby zarezlé panty povolily. Na dvoře bodláčí a lopuší vzrostlé jako les. Nejistě se ohlédl po matce.

„Tady… ještě pořád… doopravdy… Anežka…?“

Hanka přikývla s pevně semknutými rty. Naznačila mu, aby šel dál, aby odvážně prošlapával cestičku tou divoce bzučící zelenou spletí.

Anežku našli uprostřed mrňavé a tmavé světničky, kde krmila motýla. Ten motýl byl krasavec, jemuž se říká paví oko; způsobně seděl na okraji hliněné misky a spouštěl svůj spirálovitě stočený sosák do povidel, rozpuštěných v trošce vody.

„Anežko…“

„Musíš na ni víc křičet,“ řekla Hanka, „špatně slyší.“

„Anežko!!!“

Motýl polekaně zatřepal křídly a bledá, vyzáblá Anežka, která svou olysalou hlavu skrývala pod šátkem uvázaným na způsob turbanu, tázavě vzhlédla: „Chceš něco, Francku?“

„Já? Proč jako?“

„Každej něco chce. Vždycky. Nebo snad ne? Nechceš po mně nic?“

„Ale jo… chtěl bych…“

„Tak vidíš!“

„Říkám jí, aby bydlela u nás,“ šeptala Hanka Franckovi horce do ucha, „říkám jí to, ale kdepak, jako bych mluvila do dubu. Je tvrdohlavá po otci.“

„Chci stavět dům!“ vykřikl Francek.

Dům? Nový dům? Kde se bere ta neustálá posedlost novými začátky?, pomyslela si Anežka. Vždyť je to tak únavné, tak hloupé… Všechno to těkavé, bláznivé hemžení světa před kamennou zdí… Zeď se zvolna rozpadá, vyhřívají se na ní ještěrky a zlátnou metličky ostřičných klásků – ale za ní zraje zelené ticho, hebké jako samet a sladké jako hraběnčina touha po hruškových povidlech. Jak by musela být dnes ta dáma v bílém klobouku stará? Sto let? Dvě stě? Možná, že i před branou bývalého Jirmalova statku se jednou zastaví hlouček zvědavých děvčat a budou si tajemně šeptat: Tam uvnitř, tam přebývá stařena, která zažila všechny hrůzy lásky, zahodila mládí i krásu, teď krmí motýly a žije věčně, protože zapomněla na Čas a Čas zapomněl na ni…

„Dědeček míval takový hodiny s kukačkou, nevíš, Francku, kam se poděly?“

„Nepamatuju si na žádný hodiny, ale potřeboval bych…“

„Dlouho visely v jeho vejminku,“ podotkla Hanka (a přitom zrudla, jako by byla přistižena při tajení dávných hříchů), „byl to starej křáp, už ani nevím, kdo je vyhodil.“

„Potřeboval bych…“ pokoušel se prosadit Francek.

„Zbytečně křičíš,“ řekla Anežka, „copak jsem hluchá? Všichni bysme něco potřebovali. Jenže už je pozdě, víš, už je na všechno moc pozdě. Pravda, válely se tu kdysi nějaký peníze, jenže nebožtík Jirmal měl tolik dluhů a příbuznejch a vůbec… jako když foukneš do mouky…“

Martin zrovna seděl na své oblíbené lavičce před chalupou a díval se na kosteleckou silnici. Dřímota mu tížila víčka, snad viděl v té mírně stoupající zatáčce, za níž se počíná dálka neznající mezí, něco útěšného, neboť rty mu zvlnil úsměv. Otevřel oči a měl před sebou Francka.

„Tak jsi přece přišel,“ povzdechl s uspokojením, dosud ve vlahém stínu svého snového úsměvu.

Francek si odkašlal: „Jak se máte, otče?“

„Dobře,“ řekl Martin, „výborně, skvěle.“

Hanka ani nedýchala napětím. „Chce stavět dům. V Kostelci.“

„Stavět dům?“ Martin vstal z lavičky, musel se opřít rukou, neboť se trochu zapotácel, vstal, ale přesto se díval na Francka z podhledu (Proč ho všechny děti musely přerůst? To mu snad dělají schválně!)

„Stavět? Víš, co to stojí, víš, jak se zadlužíš? Taková blbost, stavět v dnešní době! A tady chalupa chátrá, střecha by potřebovala spravit a mně už se na žebříku točí hlava… Tady máš chalupu, tady můžeš bejt! Stavět v městě! Kam chodíš na ty panský choutky? To ta tvoje ti takhle blbne hlavu?“

„Mám tam práci,“ páčil Francek slova z trpce sevřených úst, „dobrou práci. Nebudu přece dojíždět takovou dálku…“

„Práce se najde všude. Nevymlouvej se. Chceš bejt ode mě co nejdál. Tak si buď! Ale taky ode mě nic nechtěj!“

Toho večera seděl Martin před vrátky dlouho do tmy. Hanka si pro něj musela přijít.

„Pojď už, prochladneš.“

Neodpověděl. Hlavu měl skloněnou na prsa a dlouze, trhaně vdechoval.

Hanka se polekala: „Je ti špatně?“ Dotkla se jeho tváře a ucítila divnou vlhkost na prstech.

Nezvyklá vláha pramenila z koutků Martinových očí a zachycovala se mu na vousech jako rosné krůpěje.

Úzká loučka mezi kosteleckým hřbitovem a potokem, navazující přímo na Šimečkovy pozemky, patřila sedláku Boučkovi. Původně se používala jako veřejná cesta, pak ale byla opuštěna a zarostla lopuším a kopřivami. Pantáta ji už ani nekosil; uprostřed prosychající džungle se tam jako vráskami zbrázděná stařecká tvář zdvíhalo průčelí chátrající stodoly. Tenhle zapomenutý a zbytečný kousek země potřeboval Šimeček získat, aby mohl realizovat své smělé plány na rozšíření podniku.

Ke snům o jednopatrové hale s rovnou střechou ho přivedl kalendář firmy BAŤA, kde na barevně kolorovaných obrázcích úspěšný švec předváděl, jak se staví po americku. Šimeček se od té chvíle několikrát denně zastavoval na bodláčím zarostlé Boučkově louce, díval se na ni s přivřenými víčky a v duchu si tam představoval podivuhodný, velmi dlouhý (aby se v něm mohla plést i ta nejdelší lana!) kvádr z neomítnutých režných cihel, jenž svými obrovskými okny, řazenými jedno vedle druhého a oddělenými jen tenkými sloupky, bude vypadat jako nějaký vlak, připravený k daleké cestě do neznáma. Vizí moderní provaznické továrny se Šimeček natolik nadchl, že si hned nechal vypracovat plány od jednoho pražského architekta, který jezdíval do Kostelce na letní byt.

Všechno bylo na nejlepší cestě - objevil se však jeden malý zádrhel. Sedlák Bouček nechtěl svou louku za žádnou cenu Šimečkovi prodat, neboť svého souseda miloval jak osinu za krkem. A Šimeček o něm zase na oplátku tvrdil, že má Boučka rád jako žhavý uhlík v botě.

Nakonec těch pár metrů bodláčí a zříceninu stodoly koupil Francek! Překvapuje vás to? Divíte se, kde vzal peníze? A k čemu to mohl potřebovat? Ano, správně tušíte, že ho k té transakci navedl Šimeček. „Jsme krajani, jsme málem příbuzní… Jen řekni, kdo tě oženil?“ promlouval k Franckovi naléhavě a jemu nezbývalo, než přisvědčovat. „Slyšel jsem, že chceš stavět dům,“ kul dál Šimeček železo, dokud bylo žhavé, „a to se ti náramně hodí. Vlastně máš obrovský štěstí, že se ti objevila právě takováhle možnost! Jen si to představ: Když zbouráš tu Boučkovu stodolu, získáš spoustu pěknejch cihel a trámů… to se ti vyplatí, protože novej stavební materiál je dneska šíleně drahej… a já ti to všechno přenechám úplně zadarmo jako odměnu za tuhle službičku… Nic se neboj, proběhne to jenom formálně před notářem, dáš svůj podpis na kus papíru, zaplatíš Boučkovi penězi, který ti na to dám já – no, a pak mi ten pozemek jako prodáš, zase to bude všechno jenom na papíře…“

Franckovi šla z těch řečí hlava kolem. Musel uznat, že pan šéf má pravdu. Nemenší pravdou ovšem bylo, že Francek na té transakci prodělal (na nějaké dani a procentech, kterým ani zbla nerozuměl) a připadalo mu hloupé, přiznávat se ke své nevědomosti; raději chápavě přikyvoval a sahal do peněženky – a pak to všechno pečlivě tajil před Kateřinou, aby se mu nevysmála.

Navíc dostal Francek ultimátum – do června musela být stodola zbouraná a pozemek vyčištěný. A tak zatímco Šimeček si upřesňoval plány a v neděli chodil s geometry, kteří nahlíželi do teodolitů, přenášeli sem tam pruhované tyče trasírky a zatloukali do země kolíky, Francek zalitý potem a kuckající ve zvířeném prachu strhával krumpáčem zdi, otloukal kladívkem maltu z cihel a nepoškozené cihly rovnal do vozíku.

Když měl vozík vrchovatě naplněný, sevřel vojku a vlekl ho blátivou cestou nahoru kolem hřbitova a kostela, podél zámecké aleje a Železitých lázní, až na opačný konec městečka, kde se otvíral daleký výhled do polí a k temné Matčině hoře. Čapské rybníky se leskly v jejím stínu jako skleněná zrcátka pohozená do trávy. Na vrcholu pahorku se Francek na chvíli zastavil, aby nabral dech. Nad vlnícím se osením vrzali skřivani a vlahý jižní vítr mu vysoušel orosené čelo. Zaslechl vzdálené zahoukání vlaku a ten zvuk v něm probudil nostalgickou náladu. Očima hledal ohnivého dráčka a brzy ho spatřil, jak se zvolna sune pod lesem na protilehlé straně údolí. Oblaka černého kouře, chrlená lokomotivou, která musela v tomto úseku překonávat značné stoupání, se tam zvolna rozpouštěla v modravém jiskření dálek. A ještě jiný kouř se snažil napodobit načechraná jarní oblaka; tenhle byl bělavý, vonící smolným dřevem, a přímo na úpatí stráně se valil z mohutného cihlového komína, jenž byl ze tří stran obklopen podivnými přístavky a pavláčkami. V okolí nezvyklé stavby si Francek povšiml jakýchsi kádí, a také přístřešků s policemi, jež byly zaplněny vyrovnanými řadami drobných předmětů. Na tu dálku nemohl rozeznat, co to vlastně je, ale moc dobře věděl, že tam stojí zástupy podivných bytůstek, stvořených z hlíny a vody, stojí a pokorně čekají, až slunce vysuší jejich mokrá těla…

Pustil se s vozíkem strmou pěšinou dolů, brodil se hlubokým červeným blátem, klouzal a měl co dělat, aby svůj těžký náklad ubrzdil. Na loučce sevřené mezi polní cestu a širší, udusaným štěrkem zpevněnou silnici, jen kousek od podivného dýmajícího komína, stála Kateřina s vypouklým břichem brzké rodičky a už zdaleka na něj mávala.

„Co to má znamenat?“ podivil se Francek, když zjistil, že uprostřed jejich pozemku se vrší hromada vlhké hlíny a pod ní se otvírá černá díra do země.

„To nic,“ usmála se Kateřina, „to je jenom… kukačka.“

„Cože?“

„Kukačka! Dovolila jsem, že tu může hrabat. Stejně má bejt podle plánku právě v těhle místech sklípek.“

„Kukačka… hrabat…“ opakoval nevěřícně Francek a nebyl si jistý, jestli jeho žena žertuje, nebo se už dočista zbláznila. Co všichni mají s těmi kukačkami? Sestra Anežka se také nedávno ptala na nějaké hodiny s kukačkou…

Jako v odpověď na jeho myšlenky se od lesa ozvalo naléhavé kukání. A v téže chvíli se z jámy vynořil vychrtlý chlapík s pichlavýma očima a úzkou kozlí bradkou. V ruce měl lopatu a jeho plátěné šaty byly potřísněné načervenalou hlínou.

„Dobrej den,“ vycenil zaječí chrup v širokém úsměvu.

„Co… tu… děláte?“ vykoktal Francek.

„Nezlobte se, že jsem k vám takhle vpadnul. Ale vaše žena byla tak hodná a nechala mě, abych se postaral o vaši hlínu. Vy byste ji vyvezli někam do hory – a pro mě je takováhle jemná, mastná hlína přímo lahůdka, je základem mýho živobytí! Já jsem hrnčíř,“ dodal, když zaregistroval Franckův zmatený výraz, „patří mi tady ta pec vedle, takže budeme sousedi.“ Otřel si ruku do kalhot a napřáhl ji k Franckovi: „Jmenuju se Kukačka.“

Markéta von Bürnow prodala kostelecký pivovar sládkovi Čihákovi; teprve později se dozvěděla, že Čihák si na tu transakci půjčil peníze od Šimečka. A tím pádem se ten provaznický chytrák oklikou dostal k tomu, oč od začátku usiloval! Strčil své špinavé prsty do jejích pivovarů – a jak znala Šimečkovu náturu, bylo jí jasné, že už neucukne, ani kdyby ho přes ty prsty tloukla. Nezbývalo jí nic jiného, než mlčky spolknout tuhle trpkou pilulku.

Když se ale přiblížil den narozenin Šimečkovy manželky, Markéta si s velkou škodolibostí objednala z katalogu svého dodavatele papírnického zboží ten nejkýčovitější blahopřejný list, plný rozkošně růžových zlatovlasých děvčátek s andělskými křidélky, rozverně rozhazujících po okrajích drahého ručního papíru vodopády květů a ovocných plodů z přeplněných rohů hojnosti. Dojemnými slovy, jaká se hodí do mravoličných románů pro paní a dívky, vepsala mezi andělské víření tklivé přáníčko k tetiččiným sedmdesátým pátým narozeninám. Tu sedmapadesátku patřičně zdůraznila, přidala cosi o konečně nalezeném manželském štěstí a nenápadně podotkla, že tetino jméno Hyacinta jí připomíná onu nezdolnou vodní rostlinu, kterou, když se jednou zakoření, už není snadné vyhubit.

Zatímco se podnikavá Markéta zabývala rodinnými pletichami, její manžel Taussig utekl k jiné Markétě, k ženě ideální a bělostně chladné, jejíž obnažená mramorová ňadra nechal vyčistit od nánosu mechů a lišejníků. Ano, vila MARKÉTA, dosud opuštěně chátrající nad břehem Kosteleckého potoka, ho svojí osamělostí okouzlila. Tady konečně nalezl vysněné útočiště před hlučným a nepřátelským světem! A nebylo to jen tak ledajaké útočiště: kdyby se Markéta více zajímala o skrytý duchovní život svého manžela, kdyby se někdy za ním vydala do Kostelce, možná by ji překvapilo (nebo zdrtilo!) poznání, že čas se stáčí do oblouku a mnohé věci se vrací na svá původní místa, neboť na verandě, mřížované pruhy světla a stínu, by opět zastihla spikleneckou společnost mužů, posedlých jakýmsi mystickým snem.

Právě toho slunečného rána, kdy rozechvělý Francek očekával významnou rodinnou událost, pořádala kostelecká skupina Hermetického řádu Zlatého úsvitu ve vile MARKÉTĚ zasvěcovací rituál pro nové členy. Vykoupaní, vyhladovělí po celodenním postu a oblečení do dlouhých černých říz, hleděli s nadějí a rozechvěním ke svému Mistru (jímž byl místní zvěrolékař – mimochodem, právě od něj koupila Kateřina zahradu u Červené cesty). Jenže kdo by myslel na tak přízemní věci ve chvíli, kdy noví adepti – zvaní zelatoři – vstupují do chrámu? Uprostřed zatemněné haly se velebně tyčil černý oltář (vznikl z obyčejného stolu pokrytého tmavým přehozem) a jediným světlem, které ho ozařovalo, byl blikavý plamen olejové lampy, jejíž skleněný cylindr obalili červeným papírem. Kolem oltáře byly do čtyř světových stran rozloženy diagramy Cherubů a Mocností, nechyběl obřadní meč, hůl, miska se solí, bochníček chleba a sedmiramenný svícen.

Taussig se chvěl stoupajícím vzrušením, všechny ty magické předměty se mu míhaly před očima v pomalém přízračném tanci, cítil, že konečně se dostává k onomu nejhlubšímu zdroji lásky, úplně jiné lásky, než je všechno, co si doposud pod tímto pojmem představoval. Ano, říkal si v duchu, můžeme spasit svět; ne nějakou revolucí, ne ošklivým násilím nebo duchovním nátlakem, ale proměnou nejhlubších vibrací vesmíru, očištěním psychických mechanismů člověka a jejich opětným propojením se čtyřmi základními živly. Mezi dvojicí dřevěných sloupů, bílým a černým, vstupoval sice bohatý, ale přesto zmatený, ustrašený, tlustý a ošklivý žid Taussig na stezku kněze hebrejských mysterií, aby odhalil skrytou symboliku prastarého svatostánku na poušti, onoho prvního kabalistického chrámu Malchut. Jak ubohá mu proti tomu připadala povrchní víra v Zákon a vykonávání mechanických rituálů v kostelecké synagoze, jimž doposud podléhal, ačkoliv je nebral nijak vážně; ba dalo se říci, že dokud nepoznal toto skutečné duchovní zasvěcení, býval spíše pohanem než pravověrným synem Izraele…

Mistr nakreslil špicí hole do vzduchu zažehnávací pentagram. Hluboké, tlumené hlasy mužů se počaly slévat do monotónní, a přesto vnitřní naléhavostí prosycené modlitby gnómů. Taussig pomyslel na Chomli a na své nešťastné horníky, když s dvanácti druhy společně recitovali:

„Ty, jehož jméno otřásá oblouky světa! Ty, jenž skrýváš pod zemí, v království drahokamů, úžasné semeno hvězd! Ty, jenž dáváš sedmi kovům protékat žilami skal, Králi sedmi světel, Ty, jenž odměňuješ dělníky pod zemí, veď nás do žádoucí říše jasu! Bdíme a pracujeme bez ustání a doufáme při dvanácti kamenech Svatého města, při zakopaných talismanech, při magnetické ose, která prochází středem Země, ó Pane, ó Pane, ó Pane! Měj slitování s těmi, kdo trpí!“

A Mistr jim pak ukázal znamení zasvěcenců, velký fylfotský kříž, sluneční svastiku s rotujícími zahnutými rameny, jež je stylizovaným obrazem prvotního víření na počátku věků…

Francek stál u spřádacího stroje; před jeho očima rotovaly desítky malých špulek, na něž se navíjela lanka splétaná z tenké lněné příze. Bílé paprsky se jako pavoučí vlákna sbíhaly ze tří dřevěných bubnů a on pomocí výkyvného železného rámu usměrňoval jejich nekonečné proudění… Jako by se díval do čeřícího se potoka, jako by slyšel bublání vody, kterou hastrman rozčesává kamennými hřebeny… Sevřela ho úzkost, měl pocit, že se o něj pokouší závrať. Cosi se pohnulo a celý svět se zachvěl. Snad špatně jedl a snad na dnešek v noci moc málo spal…

Nechtělo se mu ráno do práce; na Kateřinu přicházely porodní bolesti. Hrnčíř Kukačka slíbil, že se o ni postará, že ji nechá v teplém, ovčí kožešinou vystlaném pelíšku za vyhřátým komínem, na měkkém lůžku mezi prosychajícími džbánky a mísami, pod dohledem dvou tuctů poťouchle se šklebících trpaslíků a nemenšího počtu obtloustlých andělíčků, že až nastane ten správný čas, zavolá bábu a v případě potřeby i doktora. Bylo dobré, že našla prozatímní útočiště v bezpečné a suché hrnčířově dílně, kde vládl vlídný mír, kde nepáchl hnůj, nebzučeli krvelační ovádi a neryčely věčně hladové krávy… A bylo neméně dobré, že Kukačka za tuhle službu nic nechtěl, že prý se cítil bohatě odměněn hlínou ze zahrady…

Ta jejich zahrada byla zatím pustá a nesličná, bez ovocného stromoví – a přesto již v ní dřímal příslib budoucího ráje. A Francek viděl, že všechno, co učinili, bylo dobré.

Byl večer a bylo jitro, den šestý.

Najednou se ho zmocnil podivný neklid. Rozhlédl se a zjistil, že všechny oči v dílně se upírají na něj.

„Co je?“ zeptal se nejistě.

„Kolik dáš štamprdlí?“

„Proč?“

„No, kolik?“

(Zdá se, že to nebude zlá zpráva, jak se zprvu ulekl.)

„Třeba metr, tak co je?“

„Jseš otcem. A je to kluk!“

Toho jara začalo do chalupy v Újezdské Huti zatékat. Hanka odsunula stůl a na udusanou hliněnou podlahu uprostřed světnice postavila škopíček. Od rána do večera do něj s hlasitým žblunkáním dopadala kapka za kapkou. Martin se strnule díval, jak jim neúprosná voda odměřuje čas, ale nepromluvil ani slovo. Ponořil se do hlubokého mlčení a na manželčiny otázky neodpovídal.

Hanka cítila, že vzdal svůj život, že už je mu všechno jedno, protože prohrál. Trpně čeká, až chalupa spadne, až se na ztrouchnivělou hromadu trámů a plesnivých došků sesune prkno s opršelým a téměř již nečitelným nápisem MARTIN ROUTA – PROVAZNICKÉ ZBOŽÍ VŠEHO DRUHU. Snad tiše doufá, že on sám zůstane navěky pohřben pod touto mohylou, pod náhrobkem svého zmarněného života…

Kam se poděla ta obrovská vůle, která jí kdysi tak imponovala? V tyto dny si často vzpomněla, jakou jistotou se tenkrát pro ni, pro sirotka daného na výchovu k cizím lidem, pro vyjukané ptáče vypadlé předčasně z hnízda, stal ten vážný a cílevědomý mladík Martin. Co z něj po letech zbylo? A co zbylo z rodiny? Z neblahého dědictví bláznivého Maxmiliána? Kam zabloudil Tomeš? Jaká hrozná kletba spoutala Anežku? A kolik naděje zůstalo Franckovi?

Chápala, že bude nutné přinést poslední oběť.

Jak je to stále stejné! Krabatá tvářička novorozence jako by zrcadlila vrásky budoucího starce. V bradavce prsu nalitého mlékem je pro něj veškerý smysl bdění a veškerá sladkost snů; je večer a človíček usnul ve velkém proutěném košíku. Hrnčířská pec na něj vrhá mámivou hru tygřích stínů a na dosah má pokojně oddechující matku, odpočívající na rozprostřené beránčí kůži…

Hrnčíř hnětl v kádi novou hlínu a něco nesouvisle bručel ze svého kouta. Plamen svíčky se zmítal a komíhal, tančil jako přízračný had, neboť Francek na stole pod svícnem způsoboval průvan usilovným obracením listů v katolickém kalendáři. Nehodlal dávat děcku jména příbuzných; jednoho poctíš a druhý se nadosmrti urazí! Těžké pořízení! Vždyť teprve pojmenováním se tvor dostane do lidského světa, ať už je to pes, koza, špaček či dítě…

„Jak se jmenujete vy?“ zeptal se hrnčíře.

„Ále,“ ozval se nevrle Kukačka do pleskotu hliněného těsta, „Bohuš mi říkají, jenže ve skutečnosti mám šílený jméno: Nabuchodonozor!“

„Cože?“

„Jo, už je to tak. Nesnaž se to opakovat, nebo si zlomíš jazyk. Člověk holt nemůže za svý rodiče…“

„Z toho mám taky strach. Aby mi pak děti něco nevyčítaly. Člověk nikdy neví, na co důležitýho zrovna zapomněl.“

„To je fakt,“ povzdechl hrnčíř. „Můj otec zapomněl i na to, že existuju! Byl nenapravitelnej tulák. Máma pořád čekala, že se jednoho dne vrátí… A samozřejmě, že čekala marně. Neozval se, na dopisy neodpovídal… Umřel někde v cizině, ani nevíme kde… Zůstalo mi po něm jenom to divný jméno… Ale nechme toho! Copak váš provaznickej cech nemá nějakýho svatýho patrona?“

„Na starej cechovní korouhvi, co je uložená v Plzni, máme vyobrazenýho svatýho Posthuma, jak plete provaz.“

„Posthumus! To ti řeknu, to je tedy jméno! To už je skoro lepší ten můj Nabuchodonozor.“

„Taky svatýho Floriána považujeme za našeho patrona, protože ho shodili do řeky s provazem kolem krku, na kterým měl zavěšenej mlýnskej kámen.“

„No, vidíš, Florián nezní špatně.“

„Mně se nelíbí.“

„Když seš tak vyběravej, pak je každá rada drahá…“

Francek nakonec usnul s nosem zabořeným v kalendáři; jména svatých a nesmrtelných bloudila jeho neklidnými sny… Míjely kolem něj začernalé tváře na starých obrazech… bělma očí, obrácených v mystickém vytržení k nebi… Kdepak je takhle viděl? No, jistě, na nevlídných, studených chodbách újezdské fary! Snění mu vracelo pocit, že je opět malým pasáčkem a dohlíží na farářův dobytek. Má strach, aby se mu potměšilá kráva Stračena nezatoulala do lesa, a proto jí uvazuje na rohy červené pentle, které chrání před uhranutím. Pojednou se z houští vynoří Honza Trsojc a v obou rukou vítězně zdvíhá svíjející se klubka hadů.

Mráz z toho Franckovi přejede po zádech: „Poštípou tě!“ vykřikne zděšeně.

Honza se opovržlivě ušklíbne: „Jseš blbej, nebo co? Na svatýho Jiří se hadi teprve probouzí a žádnej z nich není ještě jedovatej. Ale dej si pozor na studánky! Z těch teď nepij, protože voda je přes zimu otrávená. Proto tyhle hady nesu, abych je hodil do naší studny. Můj fotr vždycky říkával: Až se hadi na svatýho Jiří poprvý napijou, pak teprve můžeš pít i ty, protože oni vcucnou všechnu jedovatinu do sebe!“

Kateřinu vzbudilo dětské vrnění; vstala do prvních paprsků jitra. Mladé slunce jí proťalo plátěnou košilku zlatými meči a odhalilo všechny skrývané obliny těla. Zjistila, že dítě je hladové, rozepnula tři knoflíčky na prsou a dala mu pít. Kukačka, dosud bdící ve svém tmavém rohu, užasl nad dokonalostí živé formy a rozezlen na svoji neschopnost smetl z hrnčířského kruhu právě dokončený džbánek.

Kateřina se zasmála a Francek polekaně zvedl hlavu: „Proboha, zaspal jsem!“

„Neblázni,“ řekla Kateřina, „je neděle. Ke křtu jsme pozvaný až na desátou.“

„To je dobře,“ vydechl Francek. A pak dodal: „Už vím, jak se ten kluk bude jmenovat.“

Hanka Routová, když ráno vyšla z chalupy, našla Martina u vrátek. Stál tam s pohledem upřeným ke kostelecké silnici, jako by očekával, že se někdo objeví… Snad některé z jeho nepodařených a ztracených dětí? Snad dávno mrtvý soused, přivážející pro smutného chlapce Martínka balíček od toulavého otce Maxmiliána? Nebo snad anděl strážný s vypelichanými křídly, kráčející pěšky prachem cest?

Martin mlčel (ani si nepovšiml, že jeho žena má na hlavě nedělní šátek, ačkoliv tato okolnost mu měla být podezřelá!)a Hanka neřekla nic, tiše a nenápadně odešla, vzala to zadem, přes humna a přes draha, dolů ke Kosteleckému potoku, kolem klapajících mlýnů a kolem bílé jizvy knížecího lomu, kolem Matčiny hory, o níž se vypráví tolik podivuhodných příběhů, šla po zarostlém náspu, který tu zbyl jako mohyla někdejšího snu o přípojce železniční trati, kousek cesty po císařské silnici ji svezl na svém žebřiňáku jeden známý, a než se přehoupla desátá hodina, byla v Kostelci.

Do kostela doběhla na poslední chvíli. Zastavila se za zády lidí, ve stínu varhanického kůru, jako by se bála, aby na sebe neupoutala příliš pozornosti. Zhluboka lapala po dechu, rovnala si na hlavě sváteční hedvábný šátek a přitom natahovala krk, aby dohlédla až dopředu ke křtitelnici, kde kněz mumlal obřadní slova nad novým človíčkem. Chlapec, jenž dostal jméno Jiří, se ukřivděně rozplakal, jakmile se hebkého chmýří na jeho hlavičce dotkla svěcená voda.

Teprve po skončení mše, když Francek s Kateřinou odcházeli, následováni důstojně se tvářícím kmotrem Kukačkou, jenž zavinovačku s kňourajícím potomkem Routova rodu nesl tak opatrně, jako by to byl křehký, dosud nevypálený džbánek, uvědomili si, že obřadu byla přítomna i Franckova matka.

„Proč jste nešla k nám dopředu?“ obrátila se na ni Kateřina.

Hanka se zatvářila rozpačitě: „Nechtěla jsem rušit. Přišla jsem pozdě, zdržela jsem se, víš… něco jsem ještě musela… zařídit… tady ve městě…“ Sklonila se nad vyjukanou tvářičkou v zavinovačce. „No, podívej, jak to kouká, skoro šibalsky, skoro, jako by si to už o nás něco myslelo!“

„Nezajdete s námi, maminko, do hospody?“ zeptal se Francek. „Dáme si společně něco na zdraví toho maličkýho…“

„Ne, to ne,“ sevřela mu Hanka ruku, „seš hodnej, Francku, ale škoda každý koruny, nebudete přece kvůli mně utrácet. Musíte šetřit na ten dům… právě proto jsem vlastně… tadyhle… jak je zvykem, dát malýmu něco do povijánku…“ a vtiskla mu do dlaně papírovou roličku, převázanou tenkým motouzkem.

„Co to je?“ podivil se.

„Peníze. Čtyři tisíce, abys mohl začít stavět.“

„Kde jste je…“

„Prodala jsem chalupu. Naši chalupu v Oujezdský Huti!“

„Proboha! To snad ne? Otec souhlasil?“

„Neptala jsem se ho.“

V té době jako by kdekoho posedla stavební mánie. Když Francek v šest odpoledne skončil směnu v Šimečkově dílně (a blahořečil létu, které nechává slunce putovat tak dlouho po nebi, protože v zimě odcházel z domova za tmy a vracel se opět za tmy), čekával na něj u brány zedník Roztočil. Někdy se stalo, že musel naopak Francek chvíli čekat na zedníka, než dokončil práci na stavbě nové provazárny, než si sbalil svou fanku, kladívko, olovnici, vodováhu a zednickou lžíci a než se vynořil v bílé, maltou potřísněné zástěře z šera průjezdu. Společně pak chvátali kolem pivovaru, jehož zdi obrůstaly lešením, kolem staré přízemní školy, kde už byly sundané krovy a přistavovalo se patro, kolem Železitých lázní, v jejichž parku nad korunami kaštanů svítila mědí pokrytá kopule nového altánu… Všude zněl ťukot kladívek, skřípění kladkostrojů a pokřikování přidavačů, na cestách potkávali valníky tažené koňmi nebo párem volů a vrchovatě naplněné vápnem, pískem či cihlami.

Roztočil cestou Franckovi vykládal, že teď mají zedníci zlaté časy, práce je tolik, že člověk ani neví, kam dřív skočit, šikovní mistři (a přitom se zatvářil, že jako mezi ně samozřejmě zahrnuje i sebe) jsou dokonce jednotlivými stavebníky přepláceni, aby šli přednostně k nim. Francek dobře pochopil, kam tím Roztočil míří; chce naznačit, jaká je to od něj oběť a důkaz nezištného přátelství, že ve volném čase, po celodenní dřině na stavbě nové Šimečkovy fabriky, a také o nedělích, staví ještě domeček chudému provazníkovi.

Tak nezištné to ovšem zase nebylo. Zednický mistr Roztočil totiž koupil Routovu chalupu v Újezdské Huti a zaplatil za ní Hance Routové čtyři tisíce, ačkoliv odhadní cena, včetně pozemku, byla šest tisíc. Ty nedoplacené dva tisíce slíbil nahradit tím, že zdarma pomůže Franckovi při stavbě domu v Kostelci. A také v kupní smlouvě podepsal, že Martina Routu s manželkou Hanou nechá dožít v jejich bývalé chalupě, ve výměnkářské komoře (tam, co trávil své poslední dny dědeček Maxmilián!).

Chvíle, kdy se Martin konečně musel dozvědět, jaká hra se s ním sehrála, se Hanka velice obávala. Pečlivě se na to připravovala. Z dosahu odstranila všechno, co by manžel mohl v nepříčetném výbuchu vzteku rozbít, nachystala si mokrý obklad, který mu včas přiloží na hlavu, a po ruce měla i lahvičku univerzálně léčivé francovky.

Proběhlo to však nečekaně klidně – a tím mrazivěji to na Hanku zapůsobilo.

„Zradila jsi mě,“ řekl tiše Martin, schoulený jako bezmocná hromádka na židli a upírající pohled zarytě do země. „I ty jsi mě zradila, Haničko.“

Oslovení „Haničko“ s ní otřáslo mnohem víc, než kdyby na ni křičel a kdyby ji proklínal. Naposledy jí snad takhle řekl před čtyřiceti lety, když si ji namlouval, když ji požádal o ruku…

Dojalo ji to. Rozplakala se, přiklekla k jeho židli a prudce mu stiskla studené ruce. „Nezlob se,“ vzlykla, „musela jsem… je to poslední Routa… nemůžeme ho nechat padnout…“

„Chtěl jsem ho donutit…“ šeptal Martin, bezděčně položil dlaň na její šedivé vlasy, probíral se jimi a ramena se mu přitom zachvívala, jako by jím cloumala zimnice, „chtěl jsem ho přimět, aby pokorně a po křesťansku přišel, aby odprosil… mne i tebe… aby pochopil… aby nežil pořád jenom ve snech… kdyby chtěl, kdyby mě pěkně poprosil, naučil bych ho i to řemeslo… a mnohem líp než nějakej Šimeček…“

„On se tě bál.“

„Copak nepoznal, že ho mám rád?“

Víc o tom nemluvili. Skříň a postel přestěhovali do komory a stali se nájemníky ve své bývalé chalupě.

Francek se zednickým mistrem Roztočilem za hovoru (víceméně jednostranného, neboť zedník vykládal a Francek přikyvoval) překonali vrchol stoupání a před nimi se otevřel ten notoricky známý, a přesto pro Francka stále okouzlující výhled na louku sevřenou mezi státní silnici a Červenou cestu, kde Kukačkovu keramickou dílnu už začínaly zaclánět nově vznikající cihlové stěny. Stavba rostla jako z vody…

No, právě, z vody! Stalo se totiž, že když Francek s pomocí souseda Kukačky a řidiče Tondy vyhloubil jámu pro budoucí sklep, do příštího dne se mu proměnila v kalný rybníček. Zřejmě se sem stahovaly povrchové prameny od Matčiny hory, z těch vlhkých lučin pod lesíkem Ve studánkách, odkud už za knížat Issarů vedlo do kosteleckého zámku dřevěné vodovodní potrubí. Ostatně také Železité lázně čerpaly svou proslulou krvavě zbarvenou vodu z mokřin a močálů, nad nimiž se vlnila ostřice a vysoké orobince s hnědými doutníky, kde se zjara žlutala záplava blatouchů a naléhavě křičely kníhary, mající tu svá oblíbená hnízdiště, a kam v časném létě chodívaly kostelecké děti trhat zlatavé koule voskově lesklých květů upolínů, jimž se v tomto kraji říkalo mastné knedlíky.

Jednoho nedělního rána Kateřina v Kukačkově dílně zadělávala v dřevěných necičkách knedlíkové těsto, aby ho pak vykynuté po kusech naházela do kotle, kde už se vařily pokrájené brambory. Touto tradiční uhlířinou (pěkně maštěnou sádlem a sypanou smaženou cibulkou) se chystala nasytit nejen věčně hladového zednického mistra, ale i celou tlupu příležitostných pomocníků. Francek šel mezitím opět obhlédnout své nešťastné jezírko, díval se do jámy na rezavě hnědou vodu, která mu připomínala bílou kávu, a uvažoval, co s tím provede.

A právě tehdy jeli kolem po staré císařské silnici cikáni. Jejich vůz pod záplatovanou plachtou vrzal a skřípal, hubené kobylce byla po dlouhé zimě vidět všechna žebra a nohaté hříbě, poskakující svobodně za vozem, hledalo, kde by uškublo sousto trávy. Polonahá cikáňata s jekotem přeskakovala příkopy a dráždila skrze příčky plotů zuřivě štěkající psí hlídače. Několik žen v širokánských, pestře květovaných sukních klepalo na vrátka okolních domů a nabízelo různé služby (od zaletování děravých plechových konví, cínování kotlů a výroby pastýřských zvonců až po věštění z karet nebo z ruky). Jejich snaha však vyznívala naprázdno, neboť většina sousedů nehodlala otevřít. Jedině do hrnčířovy dílny, kterou Kukačka nikdy nezamykal, mohly vejít volně. Kateřina je obdarovala kusem knedlíku; uctivě děkovaly a věštily, že mladá paní vzbudí lásku v každém, na koho jen očkem mrkne, ale pozor, aby tím někomu jinému nepřinesla trápení, že to robátko v košíku má tuláckou krev a měla by ho chránit před hlubokou vodou, neboť velice snadno by se mateřská radost mohla proměnit v žalost; pan hrnčíř by mohl velice zbohatnout, ale jenom tehdy, kdyby našel to, na co se už dávno zapomnělo… No, jistě, samé dvojznačné, chytrácky tajemné předpovědi; teprve když cikánky odešly, zjistil Kukačka, že mu na prkně u pece chybí tři čerstvě vypálené glazované mísy!

Za Franckem přišel k jámě starý cikán v zeleném kloboučku, s prošedivělým svislým knírem a s velkým zlatým kruhem v levém uchu. Pobafával z kostěné dýmky, pošvihával si vrbovým proutkem přes holínky, podíval se na kávový rybníček, podíval se na utrápeného Francka, a zazubil se. V očích mu blikl zvláštní žlutý plamínek.

„Ejeje, voda, vodička,“ zaskřehotal, „zkrotit by potřebovala, jako to moje hříbě, co se teď popáslo na vaší trávě. Ulomil jsem si na něj tenhle pružnej proutek, abych ho naučil lepším móresům, ale že jste to vy, pane, tak vám ten šikovnej prouteček daruju.“ A zapíchl prut hluboko do měkké země. Nechal ho tam a odešel za svými vzdalujícími se druhy.

I stalo se, že z toho proutku časem vyrostla mohutná vrba, zastínila polovinu dvora a odsála svými kořeny většinu zrádné vlhkosti. Říkávali jí potom Cikánova vrba.

Legendární bitva s prosakující vodou měla ovšem i svoji prozaickou rovinu. Nejen, že museli prokopat odvodňovací kanálek, spojující sklep s příkopem u silnice, nejen, že museli vztyčit beranidlo a zatlouct hluboko do země dubové kůly, na nichž teprve založili základy, aby budoucí Franckův dům, jak s poťouchlým úšklebkem podotkl zedník Roztočil, „neodjel po jílu k sousedům“ – navíc ještě řidič Tonda kdesi sehnal a přivezl čerpadlo, obludu z těžké litiny, jehož příruby lemované hlavicemi mohutných šroubů vyvolaly ve Franckově mysli vzpomínku na obrázkovou knihu, již mu před dávnými lety půjčil učitel vesnické školy. V ní tehdy chlapec Francek s tichým úžasem obdivoval kolorované rytiny zaoceánských parníků, hlavně jejich strojovny, kde z tajemného šera u kotlů vystupovalo množství podobných potrubí, přírub, šroubů a nýtů…

Napřed si čerpadlo jen půjčovali, ale časem Francek zjistil, že se bez něj neobejde ani v budoucnu, že si ho bude muset chtěj nechtěj koupit (další neplánovaný výdaj!) Ponořili spásný stroj do studánky v koutě sklepa, kde ho uhnízdili jako číhajícího pavouka. Každé ráno pak Francek pilně pumpoval, kýval sem a tam vrzající železnou pákou, naslouchal chroptivému bublání nasávané vody a radoval se ze svého malého vítězství.

Navečer, po dni naplněném pletením provazů, kdy na své staveniště konečně přivedl zednického mistra, míval Francek pocit, že už nemůže, že by si nejraději lehl někam do trávy nebo do kouta mezi prkna, ale nedalo se nic dělat, musel zatnout zuby a silou vůle překonat vzrůstající únavu. A zatímco zedník Roztočil usedl na okraj lešení, klátil nohama ve vzduchu, upíjel piva, které mu Kateřina nalila, ukusoval kus chleba se špekem a rozšafně rozprávěl, Francek už prohazoval písek přes síto, lopatou míchal maltu a nakládal ji do zednických neciček, tahal za hrubý konopný provaz a přes kladku zvedal nahoru na lešení těžký náklad šedé, zrnité kaše a nazrzlých, pórovitých kvádříků.

Konečně i zedník dojedl, otřel si hřbetem ruky knír, spokojeně si mlaskl a pustil se do díla. Každou cihlu, kterou mu Francek nebo Kateřina podali, potěžkal v dlani, jako by se rozmýšlel, jestli je to ta pravá. Někdy ji položil do lůžka vystlaného maltou a jemně na ni poklepal kladívkem, jindy ji však podržel, ostrou hranou kladívka do ní prudce udeřil a ona se mu rozpadla v rukou na dvě poloviny, o třetinu se zmenšila nebo se v ní objevil potřebný výřez…

„Jó,“ povzdechl mistr Roztočil a přeměřil olovnicí správnou svislost zdi, „není tomu tak dávno, co zedník ve zdejším kraji nesehnal obživu, co musel na celý léto někam do měst, do Plzně, do Prahy nebo do Vídně, protože na vsi se uplatnil leda tak tesař, tady se stavělo ode dřeva, samá roubenka… Kvůli tomu byl zedník pořád někde v luftu, děti svýho otce ani neznaly, a když se na zimu vrátil, tak se ho bály, a jeho stará, no, ta by musela bejt svatá, hehe, jen si to představte mladá paní, to mohla jít rovnou do kláštera a nemusela se vdávat, když měla bejt tři čtvrtě roku sama bez chlapa!“

Kateřina se jenom uchechtla.

„Znal jsem jednoho zedníka,“ pokračoval mistr neúnavně, „ten si to moc bral, když se dozvěděl, že mu manželka byla nevěrná, zatímco on poctivě makal někde na Moravě, a tak se rozhodl skoncovat se svým bídným životem, a protože zrovna něco opravovali tady na kosteleckým zámku, myslím, že nahazovali věž, tak on skočil z lešení, z vejšky čtvrtýho patra, že se jako zabije. Ale co čert nechtěl, jeho žena se za ním vydala, nesla mu v kastrůlku oběd a byla připravená, že mu to všechno vysvětlí, že ho přesvědčí, jak je nevinná jako lilium, a dokáže mu, že by neměl věřit pomluvám. A zrovna, když vcházela do brány pod věží, tak on padal dolů – a spadnul jí na záda, srazil jí vaz a na tom místě ji zabil, ale on sám, díky tomu, že spadnul na ni, tedy do měkkýho, tak to přežil, jenom se trošku potlouk. Vyšetřovali to pak jako vraždu, ale nemohli mu dokázat, že by to udělal schválně, a nějakej profesor fyziky, přizvanej jako znalec k soudu, vysvětlil, že se takováhle věc nedá načasovat, že kdyby ten zedník chtěl, tak by si to musel strašně složitě propočítat - a přesto by měl až devadesátiprocentní pravděpodobnost, že se netrefí, že nespadne na svou ženu, ale úplně vedle, stačilo by, kdyby ona najednou mírně zpomalila nebo naopak udělala delší krok…“

„Brr,“ řekla Kateřina, „neděste nás, mistře, takovejhlema historkama. Jak jsem si to v duchu představila, tak mě přímo obešel mráz.“

„Copak je na tom děsivýho?“ zasmál se mistr Roztočil. Ponořil lžíci do houpavé hladiny malty v nově naplněných necičkách, trochu nabral, nechal skanout dolů a spokojeně pokýval nad správnou hustotou. „Ale fakt je,“ připomněl s výstražně pozdviženou zednickou lžící, „že celou tragédii mohl zavinit neblahej vliv kosteleckýho zámku. Taky jsem tam nedávno něco dělal, a řeknu vám, když sáhnete na jeho zdi, na ty vlhký, prastarý kameny, tak cítíte, že jsou v nich zakletý všelijaký hrůzy. No, jistě, i domy mají svou duši. A někdy v nich bejvá polapenej bludnej duch, proklatec, co proved něco zlýho, nebo taky jeho nevinná oběť. Nedivil bych se, kdyby nešťastná zedníkova manželka začala u zámecký brány strašit a přidala se tak k proslulý Bílý paní, co tam odjakživa chodívá o půlnoci po hradbách s ohnivým psem v patách.“

„To jsou jenom pohádky…“ namítl Francek.

„Myslíš?“ zamračil se zedník. „Tak já ti něco povím! Znáš tu oprejskanou vilku nahoře pod kopcem, jak se tam říká U Křesadlů? Ne? A mladá paní? Taky ne? No, to je jedno… Zkrátka tuhle vilku si před třiceti lety postavil nějakej lufťák z Prahy, že prej tam bude jezdit na letní byt. Ale moc často nejezdil a začal ji pronajímat – až podezřele levně. Jeden můj známej se tam nastěhoval i s manželkou a s dětma. A hned první večer celá rodina - zrovna seděli kolem stolu u večeře - slyší, jak někdo přichází chodbičkou a šmátrá po dveřích, jako když nemůže potmě najít kliku. A ten můj známej povídá: - To jste vy, pane domácí? Počkejte, otevřu vám. – Přiskočil ke dveřím, otevřel dokořán… A v tý chodbičce nikdo nebyl! Hned mu bylo jasný, že žádnej živej tvor není schopnej v tak krátký chvilce zmizet!

Řeknete si; kdo ví, co slyšeli, třeba praskalo v trámech nebo někde vrzal červotoč. Nojo, jenže za pár dní se to opakovalo! Úplně stejně: kroky v chodbičce, dokonce tam cvakla vyviklaná dlaždice, pak něčí prsty šmátrají po dveřích, nehty škrábou kolem kliky… Zase rychle otevřeli – a v tu chvíli uslyšeli, jak jeden za druhým vržou dřevěný schody do patra, jako když po nich někdo ve velkých chvatu vystupuje, a pak na půdě dusot z rohu do rohu a hned nato rány, jako by tam někdo pouštěl naplocho prkna. Vyběhli nahoru s lucernou – ale půda byla dočista prázdná, ani ty pavučiny, natažený mezi trámama, nebyly potrhaný!

Jistě se nedivíte, že rodina toho mýho známýho tam nemohla vydržet a že odtamtud utekli. Radši budeme spát ve stohu než tady! - říkala jeho žena, a ta nebyla žádná cimprlich, ale pěkně udělaná perzóna, co nešla daleko pro ostrý slůvko i pro ránu.

Dneska je ta vilka zpustlá, když tam přijdete, vidíte, že je to úplná zřícenina, visí na ní tabulka, že je na prodej, ale nikdo ji nechce koupit. To je taky zvláštní, že opuštěnej dům tak rychle zchátrá a umře. Říká se, že se takovýmu domu stejská po lidech…“

„Jak to jde?“ přerušilo zedníkovy úvahy bujaré halekání zdola od silnice. Stál tam Šimeček, zdvíhal k nim ovál šklebícího se obličeje a mhouřil oči proti ostrému slunci. Za jeho zády poblafával náklaďáček s dřevěnou korbou a dlouhým čenichem, na němž jako vyvalené žabí oči seděly trychtýře reflektorů. U volantu se zubil Tonda.

„Hele, Francku,“ volal Šimeček, „nechtěl bys pěkný okna? Jsou z tý mojí bejvalý dílny, kterou teď bouráme. Já jsem je taky koupil z druhý ruky, od dráhy, původně patřily ke starý dřevěný čekárně na kosteleckým nádraží. Mají zajímavě zdobený rámy a zavírají se mosaznejma háčkama v podobě ženskejch hlaviček. Vypadá to nóbl, skoro zámecky. Dám ti jedno za třicet korun! Tak co, bereš?“

„Není v nich červotoč?“

„Kdepak! Jsou dobře namořený! Tak levný okna jinde neseženeš, jen si to představ, nový okno je dneska i za osmdesát korun, to by tě, člověče, zruinovalo!“

„Tak jo, beru je, můžete je složit,“ řekl Francek a lezl po žebříku dolů.

Kateřina se zamračila a zedník zamumlal: „Starej žiďák…“

Francek ona pozoruhodná nádražní okna uhradil v hotovosti; proto se koncem měsíce při výplatě zarazil, když v papírovém sáčku dostal mnohem méně než obvykle.

„Proč?“ zeptal se.

„To jsou nějaké pokuty,“ špitla nesměle blonďatá slečna pokladní.

Cože? Pokuty? Rozhořčený Francek se okamžitě vydal za šéfem a žádal na něm vysvětlení, ale Šimeček se jenom lišácky pousmál. „Víš,“ řekl, „když jsme ti přivezli ty okna, tak jsem si všiml provazu, co tam používáš na kladce. Nepamatuju si, že bys ho ode mne kupoval.“

„Ten jsem si udělal sám!“

„Ale z mýho materiálu! A v pracovní době! No, dobře, tak v době oběda… Ne, nechci ti nic vyčítat, proč bych ti nevyšel vstříc? Jsme přece krajani! Nebudu z toho tedy dělat vědu; jenom jsem ti cenu toho provazu strhnul z vejplaty. Máš snad k tomu nějaký námitky?“

Francek nenašel nic, co by na to řekl.

Prvního roku se v Katčině zahradě zaleskl nechtěný rybníček, druhého roku se tam začaly zdvíhat holé cihlové stěny (do jejichž základů nechala zazdít střep ze svatebního talířku, malované vejce a drobnou minci) - a třetího roku už Franckova žena zdobila glajchu, vázala červené pentle na březové větvičky s něžně zelenými, právě rozpuklými lístky. Francek se s potěšením díval na hru jejích šikovných, štíhlých prstů, na zlatavý lesk vlasů, které si při práci spínala hřebínkem na temeni, na její vypouklé břicho pod kartounovou zástěrou, naznačující, že malý Jiřík se může co nevidět těšit na sourozence.

Inu, čápové už obcházeli kolem zahrady, rozvážně se brodili mokřinami pod Matčinou horou, nosili větve na Kukačkův komín, pečlivě je tam proplétali a pak nad rostoucí ježatou hromadou s hlavami zvrácenými nazad radostně klapali zobáky (a znělo to jako velikonoční řehtačky, když jimi kluci vítají jaro). Rozčilený hrnčíř co chvíli vybíhal na dvůr, křičel a tleskal, aby ty čapí hlupáky vyplašil, protože mu chtějí svým hnízdem ucpat komín! Jak potom roztopí pec?

Kateřina se při pohledu na zvláštní souboj nemohla udržet smíchy. Smála se nahlas, zvonivě a srdečně, zrovna jako tenkrát, za toho prvního podvečera, nerozlučně spjatého s duhovým jiskřením skleněných koulí… Pro ten smích ji Francek miloval, ano, pro ten smích, zurčící jako potůček přes oblázky, jí byl ochoten odpustit cokoliv…

Jemu však do smíchu nebylo. Snažil se nemluvit o svých starostech, nechtěl své ženě kazit radost z chvíle, kdy stěny vysněného domu dosáhly definitivní výšky a kdy slavnostní dokončení stavby, zvané glajcha, bylo oznámeno a posvěceno živou ratolestí, ozdobeným stromečkem života, vztyčeným na nejvyšší špici domovního štítu. S trpce sevřenými rty se díval, jak pentle uvázané na březových větévkách vlají ve větru a tajemně šustí, jako by se tam nahoře svíjela klubka hadů…

„Francku,“ probudila ho Kateřina ze zadumání, „nalejvej!“

Vzpamatoval se a ušplíchl každému do sklínky trochu slivovice. „Tak na ten dům!“ pronesl přípitek.

„Aby jeho zdi byly pevný a dlouho vydržely.“ připojil se zednický mistr a zkropil stěnu několika krůpějemi alkoholu, které se ihned vsákly do pórovitých cihel.

„Aby se v nich natrvalo usadilo štěstí,“ přiťukla si s chlapy Kateřina.

Také hrnčíř Kukačka a řidič Tonda vypili svou sklínku.

A pak se všichni hladově vrhli na pekáč Katčiných buchet, které v hrnčířské peci získaly krásně zlatavou kůrku a kterým se pro jejich mohutnost a barvu nadarmo neříkalo cihly. Byly plněné mletým, v mléce rozvařeným mákem, jenž je čarovným semenem hojnosti (ale též omamných snů a hlubokého spánku mrtvých, čekajících v Matce Zemi na své vzkříšení!)

Teprve navečer se Franckovi podařilo odvést zednického mistra (jehož nos už zářil, rozpálen slivovicí, jako rudá lampa) kousek stranou, do potemnělé zahrady mezi holé kostry čerstvě vysazených jabloňových štěpů, a udeřit na něj přímou otázkou: „Co máte za problém s mými rodiči?“

Mistr Roztočil jen zachrčel, odplivl si a prohlásil temně: „Toho vašeho protivnýho dědka zazdím v tý jeho komoře, na mou duši, že ho zazdím, pěkně cihlama, dveře i okno, ať si tam je, když pořád vykřikuje, že má na tu komoru smluvní nárok, ať tam tedy zůstane navěky, jako ty múmie v egyptskej hrobkách, nebo jako ta hříšná zazděná jeptiška, co se o ní vypráví v klášteře U milosrdnejch sester, zazdím ho a budu mít svatej pokoj, nebude z tý svý komory pořád vylejzat, rejpat, pomlouvat, kritizovat, posmívat se a stěžovat si, nebude mi ztrpčovat život…“

„Musíte ho chápat… je to starej člověk, nemocnej, a navíc odjakživa vznětlivý nátury.. Včera se za mnou v práci stavěla matka, plakala, že je z toho zoufalá, že takhle se nedá žít… prosila mě, ať se my dva nějak domluvíme…“

„Tak já ho mám chápat!“ vykřikl rozčileně zedník. „Já! Proč já? A co ty, Francku? Ty jsi od něj pěkně zdrhnul, co nejdál jsi utek, abys ho radši ani neviděl a neslyšel - a mně jsi ho nechal na krku! Chceš se domluvit? Tak mě ho zbav! A hodně rychle! Jinak končíme s touhle tvojí stavbou, rozumíš, ať ti to omítne klidně někdo jinej! A s dědkem udělám krátkej proces, na to vem jed!“

„Prosím vás, pane mistr, zkuste to ještě nějakej čas vydržet… ne, počkejte, nechte mě domluvit… jakmile bude tenhle dům hotovej, tak sem svý rodiče nastěhuju a budete mít klid…“

Roztočil zůstal zaraženě stát. Pohlédl na Francka s nedůvěřivým úžasem. „Uvědomuješ si, že máš jenom dvě místnosti, síňku, sklípek a půdu?“

„Stačí nám jedna cimra. Tu druhou nechám rodičům.“

„A co na to tvoje žena? Čekáte druhý dítě!“

„Musí se s tím nějak smířit.“

„Tuhle budoucnost ti opravdu nezávidím,“ ušklíbl se zedník, „ale dobře. Je to tvoje věc. Takže jsme domluvený. Vidím, že je v mým vlastním zájmu, aby byl tvůj dům co nejdřív hotovej. Zejtra ti sem pošlu jednoho známýho tesaře, mrkne se na ty trámy, co máš ze zbouraný stodoly, jestli půjdou použít. Když všechno dobře půjde, tak do zimy bys to mohl mít pod střechou!“

„Moc vám děkuju, pane mistr.“

Koncem září dozrávalo v zahradě na mladém stromku (na jedné z jeho tří větví) první jablko; krásně červené, hlaďoučké a voskově lesklé, zářící do daleka jako svůdná lampička. Katka se na ně denně chodívala dívat. Za ruku vedla batolícího se Jiříka, jenž klopýtal o trávní drny, sváděl beznadějný zápas s krtinci a zemskou přitažlivostí, ale nepřestával se smát, na lokti druhé ruky nesla zavinovačku s novorozenou Mankou.

Jméno Marie vybrala Katka pro dcerušku podle své nejmilejší a nejmladší sestřičky; když svůj návrh přednesla Franckovi, ten se zprvu trochu zarazil, podotkl, že se tak jmenovaly jeho dvě záhadné tety, z nichž jedna uměla číst už ve třech letech a v sedmi letech umřela, druhá se vydala do Ameriky a od té chvíle o ní nikdo neslyšel; obě byly zkrátka mimořádné a obě proto skončily špatně.

„Tak do třetice,“ zasmála se Katka. „Tahle bude taky mimořádná, ale skončí dobře!“

Zahradě dosud scházel plot, podivně prázdný prostor se táhl až k Červené cestě, jen vpravo byla podél někdejší meze složena hranice špalků a vedle ní se tyčily homolky dvou ježků z naštípaných polínek, chráněné slaměnými přístřešky. U kolíku, zatlučeného do země, pomekávala strakatá koza, napínala provaz a snažila se dosáhnout k nějakému chutnějšímu soustu. To byla Bréca, škodolibý a záludný tvor, na něhož však babička nedala dopustit, hýčkala ho a přímo rozmazlovala.

„Kozí mlíko je základ živobytí!“ zdůrazňovala pokaždé, když Katce přinášela čerstvě nadojený krajáček pro děti. „Jakmile budou na jaře kůzlata, nechám dvě pro tebe. Zahrada nám dá dost sena na zimu a přes léto můžeme pást pod lesem na drahách, už jsem to tam obhlédla.“

Nutno říct, že Hanka Routová byla od první chvíle, kdy přišla s Martinem do Kostelce, plná činorodosti. Trochu tím Katku popuzovala, ovšem ne zase tolik, aby to vedlo k okamžitému konfliktu; dovedla se totiž vnucovat docela mile. Přesto mezi oběma ženami narůstal skrytý osten, jehož nebezpečné hroty mohly kdykoliv prorazit měkkým obalem laskavých slov. Francek nic nezpozoroval a měl radost z toho, jak si ty dvě výborně rozumějí.

Zato Martin se držel zpátky a moc nemluvil; když je řidič Tonda přivezl na nákladním autě a složil před kosteleckým domem jejich skrovný nábytek (a také samozřejmě letitý kolovrátek, hengrštant a kšír!), starý provazník smekl sváteční černý klobouk, pokřižoval se a zadíval se k hřebeni střechy, kde hřadovali vrkající holubi. Uznale pokýval: krytina je z pálených tašek (i když trochu vybledlých a omšelých), ve štítě se otvírají důkladné dveře půdního vikýře, kudy se bude nakládat seno, žlutá břízolitová omítka jiskří drobnými úlomky slídy, jako by byl celý dům poprášen spoustou hvězdiček, dole pod trojdílným (!) oknem se táhne chodníček dlážděný placatými kameny - a domovní vchod je dokonce zastíněn přístřeškem otevřené terásky s dřevěným zábradlím, kam se vystupuje po třech schůdcích! Proti roubené, došky kryté chaloupce v Huti bylo tohle něco nesmírně přepychového! Martinovi se sevřelo hrdlo, snad to bylo dojetím nebo pocitem hrdosti… No, vida, kdo by to do toho kluka řekl?

Promnul si oko a ochraptěle vykřikl na Tondu s Franckem: „Hergot, kam lezete s tou skříní! Do světnice musí napřed stůl! Napřed stůl, povídám!“

Popadl ho za zkřížené trnože, snažil se pomáhat. „Jděte, jděte, to je dobrý,“ ukazoval zadýchaně, jakmile starodávný stůl dovlekli až do kouta naproti dveřím. Jeho žena už přinášela hromničku, a také chléb, zabalený do bílého šátku; položila bochník na začernalou, lety zjizvenou dubovou desku a zapíchla do něj svěcenou svíci. Martin škrtl zápalkou a oba se s pohledy upřenými na živý plamínek pohroužili do tiché modlitby.

Tak začal první den soužití v domě u Červené cesty.

Francek musel ještě odpoledne do práce (Šimeček mu dal mimořádné volno pouze na dopoledne), Katka se formálně poptala, jestli maminka s tatínkem nepotřebují s něčím pomoct, a téměř s úlevou přijala odpověď, že ne, že si vystačí sami. Vzala děti a vyšla do zahrady, podívat se na zrající jablko. V tom pohledu pro ni bylo něco uklidňujícího.

Nastal večer; tma ulehla na okna a Katka rozžala petrolejku. Na plotně bublala polévka, Manka už tvrdě spala v proutěném koši a pěstičkou si pevně tiskla ušní boltec. Jiřík se neklidně převaloval na kanapi, něco si mumlal. „Psíde,“ ozývalo se chvílemi hlasitěji jeho žvatlání, „psíde si chrát.“

Najednou Katka ztuhla s naběračkou v ruce, zaposlouchala se. Jezero noci jako by zčeřil jakýsi závan; ano, cosi se blíží, teď už docela zřetelně zaslechla tiché našlapování v síňce; plíživé kroky směřují ke kuchyňským dveřím, a vzápětí něčí prsty sklouznou po dřevěné výplni, jako by ve tmě hledaly neviděnou kliku, dlouhé nehty ostře škrábnou…

„To jste vy, maminko? Chcete něco?“

Ticho. A pak opět nesmělé zaškrábání.

„Psíde!“ mumlal z polospánku Jiřík.

Mrazivé zachvění projelo Katčiným tělem, zhluboka se nadechla, přistoupila ke dveřím a prudce otevřela…

V chodbičce nikdo nebyl!

Šokována hleděla napříč temnou síňkou, až k protilehlým venkovním dveřím na terasu, nad nimiž prosvítal šedavý obdélník okénka.

V tu chvíli se cosi chlupatého dotklo jejích nahých lýtek.

Vyjekla, sehnula se – a spatřila spokojeně předoucího černého kocourka, jak se jí s prohnutým hřbetem tře o nohy.

„Tys mě vyděsil, čerte! Kde ses tu vzal?“

Ani později jí nikdo nedokázal vysvětlit, odkud kotě přišlo a jak se dostalo dovnitř. Snad se protáhlo dveřmi, když vnášeli stůl nebo skříň, poté vyběhlo na půdu a schovávalo se tam, dokud nedostalo hlad…

Každopádně kocourek v domě u Červené cesty zůstal. Prostě se nastěhoval, jako by věděl, že sem patří. A zůstalo mu i to jméno, jímž ho Katka při prvním setkání oslovila: Čert.

A ještě jedna zvláštní věc se přihodila: když se Katka ráno vydala s dětmi na procházku do zahrady, aby se, tak jako obvykle, podívala na své jablko, zůstala překvapeně stát. Holá větev se lehce kývala ve větru, jako by se jí vysmívala. Horečně prohledala trávu pod stromem, ale jablko tam nebylo. Zmizelo beze stopy! Možná se stalo kořistí nějakých kluků ze sousedství nebo hladového tuláka, jdoucího náhodou kolem. Ani ho nenechali dozrát…

Škoda. Tolik se těšila, tak hrozně moc byla zvědavá na jeho chuť… Ale co, řekla si, aby překonala nával podivného smutku, napřesrok bude jablek určitě víc než jedno, pak si jich teprve užijeme dosyta! Cožpak první plody nebývají často ztraceny a promarněny? Tak už to zkrátka v životě chodí.

Když Francek později vzpomínal na onen čas pozdního října, kdy se dům u Červené cesty stal jejich domovem, připadalo mu, že nad zneklidňujícími obavami z budoucnosti tehdy převážila opojná euforie. Trpké pachuť z pocitu, že sen mu nevyšel tak, jak si původně představoval, že nedokázal uniknout a dál povleče na hřbetě rodinný kříž, se rozpouštěla v lahodné hořkosti kosteleckého piva (už ne BÜRNOW, ale ČIHÁK!) v břesknosti dechovky, vyhrávající na továrním nádvoří, v čiré radosti sluncem prozářeného dne, v němž jako by všichni nesli na tvářích slavnostní, nažehlené úsměvy, všichni se měli rádi, všichni si tiskli ruce a poplácávali se navzájem po zádech.

Kateřina snad byla ještě krásnější, než si kdy Francek dovedl představit; vlasy si zkrátila pod uši a horkým americkým želízkem je proměnila ve fascinující spleť vln a kudrlinek, na ně posadila bílý klobouček s třešničkami (ten, co dostala od Hanky), ale slušel jí také dlouhý, propasovaný kabátek, vysoké černé šněrovací botky a dokonce i ten kočár na vysokánských kolech, zpod jehož oblé stříšky mezi záclonkami rozhrnutými do stran jako divadelní opona vyvalovala baculatá Manka na okolní svět svá užaslá kukadla (a vypadalo to, jako by se v nich zrcadlilo průzračně modré sváteční nebe). Jiřík se držel za matčinu ruku a plně spoléhal na její vedení; neměl totiž čas dívat se před sebe na cestu, neboť byl zcela zaujat úžasným chuchvalcem červené vaty na dlouhé špejli, s níž právě sváděl nemilosrdný zápas. Vata lstivě unikala jeho snahám po ukousnutí, ale zato tím zákeřněji se mu lepila k nosu.

Touhle sladkou dobrotou obdaroval malého Routu sám velký šéf Šimeček, když Katku s dětmi náhodně zastihl nedaleko cukrářova stánku. Složil jí pár komplimentů, přeptal se, jak se jim bydlí v novém domě, zasmál se při vzpomínce na tu skvělou šumavskou svatbu a pozval ji, ať se přijde podívat do nových dílen, dneska je sice neděle a do práce se nechodí, ale v jeho nové fabrice jsou přesto dveře dokořán; neopomněl také připomenout, že svým zaměstnancům a jejich rodinám tam rozdává horké buřty s křenem a zdarma čepuje kostelecké pivo, speciální várku od přítele Čiháka… „Ale my dva, mladá paní,“ přimhouřil šibalsky oko, „my dva si připijeme zázračným likérem, co si doma vyrábím podle receptu nebožky mámy, to bejvala úředně zkoušená porodní bába a velká léčitelka; zapomněl jsem už sice, na co má ten její bylinkovej výluh působit, možná to původně byl nějakej nápoj lásky, ale to by snad nebylo na škodu,“ zachechtal se. „No, každopádně vám můžu zaručit, že chutná výborně!“

A s omluvným úsměvem se vrhl k další skupince příchozích, potřásal lidem rukama, smál se, objímal, líbal…

Francek svoji ženu vyhlížel u továrních vrat; před chvílí si ho pan šéf zavolal do dílny, aby jim pomohl složit z valníku sudy s pivem. Všiml si přijíždějících automobilů a bryček (bohatí sedláci a bývalí šlechtici dávali ještě pořád přednost kočáru s koňmi, který jim připadal důstojnější než ty „plechové škatule“, jak pohrdlivě říkali automobilům). Vystupovali z nich pozvaní hosté. Najednou se Franckův bezděčně těkající pohled střetl s temnýma očima malého, vousatého tlouštíka, chvátajícího od bryčky ke dveřím Šimečkova domu. Odkud ho jen zná? No, ovšem, pod kudrnatými vousy se skrývá upocená tvář židáčka Taussiga, nešťastného obětního beránka klukovských žertů z těch dávných újezdských dnů! Také Taussig zpomalil krok, zarazil se, dokonce se nadechl, jako by chtěl něco říct, ale pak si to zřejmě rozmyslel, odvrátil hlavu, stáhl ji mezi ramena a cupital nahoru po schodech, pokrytých červeným kobercem, jako by prchal před svojí minulostí. Přišel sám; Markéta von Bürnow se omluvila, neboť prý byla postižena náhlou zdravotní indispozicí.

To ovšem Francek nevěděl; právě tak jako neměl ani potuchy o tom, co se děje nahoře ve velkých pokojích, u stolů pokrytých lahůdkami, kde jiskřilo v dopoledním slunci broušené sklo pohárů a stříbro příborů a kde se hosté, vítaní půvabnými dívkami z Šimečkovy kanceláře, marně sháněli po majiteli a jeho manželce. Pan šéf je prý zve k občerstvení, mají si zatím posloužit podle své chuti, on sám dorazí co nevidět…

Vznešeným hostům bylo jasné, že ten provazník nemá žádné způsoby, že je to vesnický křupan, že ještě nedávno mu lezly palce z děravých bot a bydlel pod doškovou střechou, ale teď se jeho jmění počítá na milióny a takový fakt se musí respektovat, takže nezbývá nic jiného, než jeho trestuhodnou neznalost společenského bontónu taktně označit za osobitý svéráz.

Francek konečně zahlédl, jak nad proudící řekou hlav pluje bílý klobouk s červenými umělými třešněmi a začal se k němu prodírat. Svoji ženu našel v dobrém rozmaru; rozprávěla s několika starousedlicemi, smála se, obracela se hned na jednu a hned na druhou stranu, dělala grimasy, gestikulovala a rozhazovala rukama tak odvážně, až trnul, že v natěsnaném zástupu někomu vyrazí zuby, udělá monokl pod okem, trefí se do nejbližšího nosu nebo při nejlepším srazí z některé hlavy čepici. Kupodivu se nic takového nestalo.

Malá Manka z přemíry dojmů usnula, také Jiříka, kňourajícího a s tvářemi upatlanými růžovým cukrem, posadila Katka do důkladné provaznické síťky, uvázané mezi držadla kočárku.

Na nádvoří je vítala dechovka, naleštěná mosaz trub a bombardonů metala ve slunci zlaté blesky… Byl to opravdu jakýsi svátek světla. Pomalu postupující zástup nevycházel z úžasu, lidé museli mhouřit oči, oslněni jiskřením téměř souvislé řady vysokých oken v dlouhé stěně z glazovaných cihel… V přízemí, mezi železnými nýtovanými pilíři, podpírajícími strop z ocelových trámů, ležely na betonových podstavcích jako bájné obludy těžké cupovací stroje, zvané gardy, podél stěn bylo možno vidět kšírky, síťovačky a stáčecí stroje na silná lana. A v prvním patře, kam se vyšlo po šnekovitě zkrouceném kovovém schodišti (jako by i tohle schodiště podléhalo pravidlům provaznického díla) stály v řadách lehké stáčecí mašinky lícnovky a pletací strojky na šňůry.

Šimeček šel v čele průvodu, vedl to zvláštní procesí skrze svoji svatyni, ukazoval, upozorňoval, prosil, aby si matky pohlídaly děti, aby je nepouštěly tak blízko ke strojům, protože stroje jsou pro nezasvěceného velmi nebezpečné a je snadné při nich přijít k úrazu. Požádal vrchního mechanika Tondu, aby některé mašiny spustil. Lidé poděšeně couvli, když se ozval zlověstný hukot a svist; oči laiků užasly nad spoustou řemenicemi poháněných kol, převodů a prudce rotujících cívek, od nichž se rozbíhaly jako bílé paprsky lehce vibrující prameny navíjených motouzů.

Někteří znalci se začínali pídit po zdroji energie, hledali parní stroj nebo modernější naftový motor, ale nakonec zjistili, že transmise vedou od tiše syčícího válce s žebrovým litinovým krytem, na němž bylo znamení v podobě klikatého blesku. Šimeček se tvářil poťouchle, pásl se na jejich rozpacích, schovával si závěrečný trumf. Upozornil diváky na podivné skleněné polokoule s plechovými stínítky, visící na lankách se stropu. Zřejmě osvětlovací tělesa. Ale kudy se do nich lije petrolej?

Šimeček divadelním gestem zdvihl ruku a s triumfálním úsměvem otočil na nedalekém sloupu vrtulkou bílého porcelánového vypínače. A stalo se něco podivuhodného; jako po mávnutí čarovným proutkem se všechny lampy naráz rozzářily oslnivým světlem! Francek s Kateřinou se po sobě bezděky podívali; oba v tu chvíli pomysleli na totéž, na svůj sen o slunci, polapeném do jiskřivých skleněných koulí…

Vzdech úžasu byl všeobecný, i když leckdo věděl, o co jde, dokonce se vyprávělo, že jednou bude mít takovouhle elektriku doma každý, kdo bude chtít!

Ach, ano, lépe si posvítit! Oslnit lidi přemírou světla! Šimeček se koupal v té pozornosti a nadšení davu jako v blahodárné lázni. Pozval všechny na nádvoří. „Jste mými hosty!“ volal.

Zatímco muzikanti ještě pořád duli do trumpet a klarinetů a třískali do bubnu, ženské v řeznických zástěrách už lovily z kouřících kotlů věnce buřtů, dělily je a rozdávaly. Na dřevěných stolech čpěly mísy s čerstvě nastrouhaným křenem a na ošatkách tam voněly krajíčky chleba… Lidé se tlačili blíž… Kam se Francek podíval, všude viděl mastná žvýkající ústa a mastné chtivé prsty; Jiřík škemral, chtěl také, uloupl mu tedy kousek uzeniny ze své porce, nedbaje Katčina napomínání, že tomu dítěti bude špatně… Pěna stékala z napěněných půllitrů, pivo bylo lahodné a nálada stoupala každým okamžikem. Několik párů se na udupaném plácku pod továrními okny pustilo do tance.

„Á, tady jste, mladá paní!“ zvolal Šimeček, „jdu plnit své sliby, abyste mě nepomluvila, že jsem mluvka, co si jen pouští hubu na špacír! Skočíme si spolu, co říkáte?“

Kateřina se rozpačitě podívala na kočárek se spící Mankou, na Jiříka, cpoucího si do pusy kus buřtu, na Francka, naklápějícího k ústům pivní sklenici.

„Manžel vám děti chvilku pohlídá,“ usmál se velký šéf. „Dovolíš, Francku, abych tvý ženě provětral faldy?“

Francek jen něco zahuhlal, což mohl být souhlas (ale také nemusel!).

Šimeček však na víc nečekal, popadl smějící se Kateřinu za ruku, vytáhl ji ven z davu, chytil ji pevně v pase a roztočil se s ní v rytmu polky. Klopýtali po nerovném povrchu nádvoří, ale jinak nutno uznat, že jim to docela šlo. Když si jich ostatní tanečníci všimli, utvořili kolem nich kruh a začali tleskat do rytmu… Velké sólo pro pana šéfa!

Tempo se zrychlovalo… ďábelské víření… vlající sukně, vlající vlasy… Všechno se točí?… Všechno!

„Kačenko,“ špital důvěrně Šimeček a tiskl si ji v závrati víření blíž k tělu - vzápětí se však zatvářil, jako by se polekal, že se nechal příliš unést, „promiňte, tak mi to najednou vyklouzlo… ale nakonec, jsme starý známý, vlastně jsem vás provdal, žejo, nebudete se tedy zlobit, když vám tak budu říkat? Víte, Kačenko, nahoře v kanceláři mám ten načatej likér, jak jsem o něm prve mluvil. Mám ho tam v sejfu, hned vedle akcií a dluhopisů… to víte, Kačenko, je to rodinnej poklad, elixír lásky…“

„Na rodinnej poklad vám sahat nebudu, ten si dejte se svojí manželkou!“ zasmála se Katka a trochu se odtáhla. „Ale za taneček moc děkuju,“ dodala rychle, když zjistila, že Šimeček svraštil čelo. „Lepšího tanečníka jsem v tomhle městě ještě nepotkala. Právě kvůli tomu tanci vám dovoluju říkat mi Kačenko. Ale teď mě omluvte, děcka jsou už mrzutý, musím je vzít domů.“

Nechala se odvést zpátky ke kočárku a k popíjejícímu Franckovi. Cestou si dobře všimla zlostného pohledu, který po ní vrhla blonďatá účetní. Kdyby oči té úřednice mohly vraždit, tak už tady ležím jako chladná mrtvola, pomyslela si. Ano, i Katka už leckde zaslechla šeptandu (která se však pomalu stávala veřejným tajemstvím!), že Šimečkova hlavní účetní si prý dělá velké ambice. Snad doufá, že jednou, až stará paní Hyacinta…

„Máš skvělou ženu,“ řekl Šimeček s poněkud strojeným smíchem Franckovi. „Skoro mě začíná mrzet, že jsem ti k ní pomohl a nenamluvil jsem si ji sám. Tak se dobře bavte!“

Rušný den však ještě zdaleka nebyl u konce!

Šimečka čekal slavnostní oběd s pozvanými hosty z lepší společnosti. Tady se necítil tak skvěle a volně, jako tam dole na nádvoří. Přesto udělal dojem. Služebná otevřela dokořán velké prosklené dveře a on, oblečen v legionářské uniformě, vtlačil dovnitř invalidní vozík, na němž důstojně seděla Hyacinta Ackermanová-Šimečková. Ačkoliv se v posledních dvou letech už neudržela na nohou, byla to pořád dáma každým coulem, v apartním boa sepnutém stříbrnou jehlicí s briliantem a v módním klobouku se spuštěným mušelínovým závojíčkem, který decentně zjemňoval rysy její svraštělé (a jako obvykle přespříliš nalíčené) tváře. Všichni uctivě povstali a ona jim blahosklonně pokynula vychrtlým spárem v bílé síťkové rukavičce.

Šimeček byl skromnost sama, ochotně manželce nabízel a podával vybrané lahůdky, doléval jí do sklenky její oblíbenou grenadinu s plovoucími kousky tropického ovoce, a ponechal na ní většinu společenské konverzace. Po necelé hodině se omluvil, že ho volá vlastenecká povinnost.

Možná jsem zapomněl připomenout, že oné neděle se neslavilo jen otevření nové Šimečkovy dílny, ba nutno říci (i když to tak na první pohled možná nevypadalo!), že tato akce byla jen malým blyštivým doplňkem na velkolepé slávě dne, v němž mladá republika slavila desáté narozeniny. Katka však spěchala s dětmi a manželem domů; Jiřík kňoural, že ho bolí bříško (to ten nešťastný mastný buřt! - zlobila se v duchu Katka), a také škytajícího Francka nějak zmohlo množství vypitého piva, na které nebyl zvyklý.

Vzali to nejkratší cestou, zadem kolem zámecké zdi, a tak se stalo, že se minuli s Hankou, která vedla pod paží Martina, aby se také podíval na novou provaznickou dílnu. Starý provazník jenom kroutil hlavou; ty hřmotné mašiny ho děsily, připadalo mu, že tohle je konec dobrého, poctivého řemesla, že kvalita, na které si vždycky tak zakládal, teď půjde do háje, budou se vyrábět jenom samé rychlovky, „vychrlí se kilometry šuntu, kterej bude možná na pohled hlaďoučkej a líbivej, ale pranic nevydrží…“ Ani kostelecké pivo už mu nechutnalo, měl zlost na celý svět a mrzel se na Hanku, že ho zbytečně vytáhla ven. Ale nakonec byl rád, že spolu zašli na náměstí, kde se dělo cosi, co mu vrátilo ztracený pocit jistoty…

Nestihli už průvod, to monumentální procesí, protékající od první hodiny po obědě za zvuků řízných pochodů ulicemi městečka, došli teprve ve chvíli, kdy svažité náměstí pod kostelem bylo už dočista zaplněno lidstvem. Jako různorodými plodinami osázená políčka se tu prolínaly jednotné klíny sokolských čapek, legionářských brigadýrek a baretů, hasičkých přileb; rozkvetlé louce se podobala nastoupená školní mládež, jako stupínky seřazená od těch nejmenších po nejstarší. Všichni hleděli ke staré lípě před kostelem, k pomníku padlých, na jehož schodech stáli čestnou stráž legionáři v uniformách ruských, italských i francouzských (na nejpřednějším místě samozřejmě opět Šimeček!). Vlajky se vzdouvaly nad shromážděnými zástupy v mírném vánku a vnášely sem zneklidňující pohyb. Pod reliéfem dvouocasého lva právě hovořil malý, vychrtlý, hladce, až do modra vyholený chlapík, s vypelichanými kouty na hlavě, ale bujnou, ve větru zcuchanou čupřinou mezi nimi. Pronikavé oči mu přímo svítily za silnými čočkami v obroučcích ze zlatého drátu. Prý to byl okresní školní inspektor Jůna. Právě v této chvíli hřímal patetickým hlasem:

„A obracím se i k vám, milé děti, naše naději a chloubo! Na dnešní okamžik nikdy, nikdy nezapomeňte! Slibte zde veřejně, že pilnou prací, poctivostí a mravností budete pracovati k tomu, aby život našeho drahého národa byl krásný a šťastný. Prohlaste všichni, že slibujete!“

Nějaký učitel dole v řadách mávl jako dirigent a děti sborově vykřikly: „Slibujeme!“

Inspektor radostně rozpřáhl ruce, vypadal jako bájná věštící Libuše na vyšehradské skále, když nad hlavy shromáždění volal: „Nechť tato vaše upřímná touha se rozlétne jako jiskry požáru nekonečnou ozvěnou po širých lánech naší rodné hroudy a vznítí oheň pohasínajícího nadšení a zmužilosti. Volám teď vás, kolegové, učitelé nového pokolení! My všichni přísahejme slavně! Zůstaneme, kde jsme stanuli! Věrni v práci, věrni v zápase, věrni v utrpení, věrni až do hrobu! Přísahejme!“

„Přísaháme!“ zahřměli učitelé sborem.

„Hlavy vzhůru!“ křičel inspektor ve vytržení zbožné extáze. „Vysoko prapory! Klid a důvěru! A když někdy přijde na nás doba slabosti a pochyb, pak zalétněme duchem vysoko tam na pražský hrad a vzpomeňme toho velebného, pracovitého a usměvavého kmeta, plného nezlomné síly a nadějí, a řekněme si: Když on, tak také my! Pracovat, věřit a doufat!“

„Pracovat, věřit a doufat!“ buráceli sborově legionáři, sokolové a hasiči. A Martin, oči plné slz, volal s nimi.

Malý Jiřík a velký Francek toho odpoledne ošklivě zvraceli.

Část třetí

PTÁK OHNIVÁK

Jakmile děti zaslechly rachocení obručí na dlážděném chodníčku pod okny, už je Katka doma neudržela. Hnaly se ven, protože dobře věděly, že tatínek Francek právě vyváží z kůlny vozík, ten malý ruční žebřiňáček, natřený zelenou barvou, na jehož vojku kolář vyryl podobu dvou líbajících se holoubků. Francek na vozík naložil dřevěný sud s víkem, pak se podíval na Jiříka a Manku, stojící způsobně u zdi, držící se za ruce a vpíjející se dychtivýma očima do jeho tváře, potutelně se usmál pod knírkem (který si nechával narůst, aby jím zamaskoval jizvu nad horním rtem, tu starou památku na dotek koňského kopyta), stáhl si čepici kšiltovku víc do očí, popadl Manku v podpaží a vysadil ji na vozík vedle soudku. Jiřík na víc nečekal a hbitě vylezl za sestřičkou.

„Dobře se držte!“ přikázal Francek.

„A co čepici?“ volala oknem Katka. „A ne, aby zase přijely celý umáčený, jako posledně!“

Konečně se podařilo vyřídit všechny nepříjemné formality, konečně tatínek otevřel vrátka, uchopil vojku a vezl je ven, do báječného labyrintu světa, plného vzrušující nádhery a slastně mrazivé hrůzy. Pod koly hrčel uválcovaný štěrk státní silnice, sluneční jas, cezený skrze větve staré lipové aleje, se rozpadal do spousty míhavých skvrn, jako by se všude kolem kutálely zlaťáky. Jiřík neopomněl upozornit sestřičku na vyřezávaného kohouta na hřebeni lázeňského pavilonu, nebo na děsivou, rzí pokrytou lví hlavu, která se za nimi dívala z jedněch vrat a držela v zubech železný kruh.

Míjeli také trafikantskou boudu; z okénka obloženého novinami se vykláněl válečný invalida Skřivan, k jehož sundavací dřevěné noze a lískové holi, která hraje jako klarinet a střílí jako puška, měli pořád velký respekt, ale jinak už se ho nebáli. Vždyť tenhle čaroděj, který je před nedávnem vyvedl ze zakletého žitného pole, se stal jejich přítelem, a když navečer přicházel navštívit dědečka Martina, aby si společně s ním a hrnčířem Kukačkou zahráli na válku, přinášel dětem kousek cukrkandlu, nějaký barevný obrázek (Pana presidenta na koni, legionáře u Zborova, nebo Mistra Jana Husa na kostnické hranici), a jednou je dokonce obdaroval nádhernou dřevěnou krabičkou od doutníků, do níž se dali skvěle zavírat cvrčci a luční kobylky. Když se teď Jiřík s Mankou jako velcí páni vezli okolo trafiky, horlivě volali a mávali na pozdrav. Skřivan si jich všiml, zasmál se, prostrčil okénkem svoji hůl, přitiskl ji k líci, sledoval je s přimhouřeným okem, jako když na ně míří. „Netrefí nás!“ jásaly děti a schovávaly se za sudem.

Trafika stála přímo nad křižovatkou, kde od hlavní silnice odbočovala cesta k potočnímu brodu; a právě tady byl cíl jejich jízdy. Jaká škoda, že museli dolů z vozíku!

Francek děti postavil na zem a zacouval ke stojánku, jak se říkalo té litinové pumpě nad bedněním obecní studny. Začal pilně pumpovat, dole to dlouho bublalo a bručelo, ale pak najednou vyrazil z ústí trubky zářivý proud, v pulsujících výtryscích šplíchal na plechový žlábek, stříkal kolem a vytvářel chvějivou duhu, ale hlavně spěchal po šikmém řečišti žlabu rovnou do Franckova sudu.

Možná vám připadá zvláštní, že Francek, jehož sklep byl takřka nepřetržitě zatopen, si ještě vozil další vodu! Nebylo to něco jako nošení dříví do lesa?

Ne, rozhodně ne! Voda vytékající z luk pod Matčinou horou totiž krvavěla železem a kalila se bahnem (prý památka na dávné časy, kdy tady hluboko pod zemí zápasili dva draci). Nemohla se tedy pít, ba dokonce se v ní nedalo ani prát nebo mýt nádobí.

Po nějakém čase měli sud plný a mohli se vrátit domů. Zpáteční cesta byla ovšem náročnější, protože děti musely jít pěšky; aby je alespoň nějak zabavil, přesvědčoval je Francek, že bez nich by tím hrozitánským nákladem ani nehnul a že mu musí pomáhat tlačit vozík. A věřte nebo ne, byl to velmi nebezpečný úkol. Voda v soudku se totiž zlobila, vztekle šplouchala sem a tam a snažila se utéct; co chvíli vystrčila zpod víka zpěněné prstíčky a pleskla jimi na žebřiny, na kola, na voj, občas i na silnici. Často se stalo, že dosáhla až na děti, které v tu chvíli poděšeně (ale přesto nadšeně!) zaječely.

Společně dotáhli vozík až domů pod verandu; tady čekala Francka hlavní práce. Plechovým hrnkem přeléval obsah soudku do kbelíků a ty nosil do síňky tak dlouho, dokud nenaplnil velkou červenou nádržku z kameniny, která tu stála v chladném šeru, takže po celý týden udržela vodu čerstvou.

Každou poslední neděli v měsíci se však Francek musel vypravit k obecní studni třikrát až čtyřikrát za sebou, aby naplnil i všechny reservní sudy pod kůlnou. Proč? Protože následující pondělí, až on odejde do práce, čeká na jeho ženu den velkého prádla!

V létě to bývalo docela příjemné; Katka hned za svítání vynesla na dvůr dlouhou vanu z pozinkovaného plechu, postavila ji na dvě dřevěné kozy, a pak nosila z kuchyně hrnce s horkou vodou a krouhala mýdlo, ty nádherně vonící hnědé kostky, na nichž byl vyražen reliéf jelena, a rozdělávala modrou skalici, ve které prádlo bělila, a vařila bramborový škrob, pomocí kterého měnila ložní povlečení a košile v cosi tvrdého a škrabavého, co děti nenáviděly. Rády však matku pozorovaly, když si vykasala rukávy a ponořila holé ruce do načechrané mýdlové šlehačky, když drhla sem tam kusem prádla po zvlněném plechu valchy, až pěna kolem stříkala, až se tvořily malé i velké bubliny, lehké jako pápěří, zmítané vlahým vánkem a zachytávající se v Katčiných vlasech, plující v duhovém jiskření nad její hlavou a pak nenadále praskající, zanikající ve spršce krůpějí jako zmarněné sny…

Jednou Katka vzhlédla s podivným pocitem, že na dvoře se děje něco nepatřičného. Ne, děti to nebyly, ty tentokrát neprováděly žádnou lumpárnu, neboť byly zcela zaujaté snahou vyfouknout si pomocí slaměných stébel vlastní bubliny. Také kocour Čert ležel docela pokojně na hranici naštípaného dřeva a mhouřil oči do slunce. Slepice pilně hrabaly u plůtku, oddělujícího hnojiště a záchodovou budku… A pak se ulekla. Na tři kroky od ní stál podivný muž, v nahrbeném postoji zpola pokorném a zpola číhavém, kudrnaté vlasy měl silně prošedivělé, nos ostrý a zahnutý jako skobu a hladce vyholené tváře propadlé, nezdravě bledé. Zato jeho temné oči se velice živě blýskaly. Měl na sobě oblek s bílou košilí a kravatou (pravda, trochu ošoupaný a zašlý), v pravici držel smeknutý tvrdý klobouk, v levici jakýsi kufr. Katku napadlo, že možná jde z nádraží a hledá nocleh, a už mu chtěla poradit, aby zkusil hotel u Železitých lázní, ale on ji předešel.

„Hezké dopoledne přeji, mladá paní,“ řekl hlasem, který se táhl jako med, „vidím, že jste v pilné práci, nechci vás rušit, to v žádném případě, ale jdu zrovna okolo…“ Zarazil se a vycenil zuby v úsměvu. „Ne, nebudu vám lhát, vy jste nejen půvabná, ale i chytrá a hned byste mě prokoukla. Vůbec nejdu okolo náhodou, vím totiž moc dobře, že je poslední pondělí v měsíci a to je pro většinu hospodyněk den velkého prádla. Velmi stará tradice, jistě, všechno má svůj řád, všechno se drží nějakého zákona, ať už to víme nebo nevíme… Ale napadlo vás někdy, mladá paní, jak byste si mohla ulehčit tu dřinu u necek? Měl bych pro vás řešení. Jsem obchodní zástupce firmy, která vyrábí mechanické pračky. Úžasná věcička, račte se podívat!“ Položil svůj kufr na špalek, otevřel ho a vytáhl složku obrázků…

Na zápraží se objevila Hanka, vábená zvědavostí, s kým že to snacha na dvoře rozmlouvá. Zarazila se a zkoumavě se zadívala do tváře podomního obchodníka.

Také on jako by zapomněl pokračovat ve své takticky důmyslné přesvědčovací akci, stál tam s prospekty v ruce, dočista vyvedený z míry.

„Kdybyste měl vousy…“ mumlala si Hanka spíš sama pro sebe, „tak bych přísahala na to, že jste…“

„Jsem to já, paní Routová,“ přisvědčil obchodník, „skutečně jsem to já. Oholil jsem se, to víte, nová doba si žádá novou podobu… Ani ve snu by mě nenapadlo, že zrovna vás tady potkám!“

„No, vidíte to,“ řekla Hanka, „často jsem si na vás vzpomněla, Blejere, jak jste… když vás tenkrát…“ Nevěděla, jak onu nešťastnou událost pojmenovat a upadla do rozpaků.

„Jojoj,“ pokýval žid Blejer, „to je osud. Pán nám někdy rozdává plnými hrstmi a pak nás hodí do hnoje. Jsme jako ten nešťastně šťastný Job, o jehož duši se svářili Bůh s Ďáblem.“

Zamlčel se, zamyšleně se zadíval na hřeben střechy, kde holub bublák nafukoval volátko a tanečně cupital sem a tam, aby se zalíbil netečně přihlížející holubici.

„Byl jste se podívat… v Újezdský Huti?“

„Ne, nechci se tam vracet, nechci potkat ty lidi… už nechci, paní Routová… Ale napadá mě,“ ožil pojednou, „že vy jste dobře znala mlynáře Maška, že jeden čas jeho syn Petr s vaší Anežkou…promiňte,“ zarazil se, když spatřil, jak Hanka vzdychla, sklopila hlavu, popotáhla nosem a začala si mnout oko, „ajajaj, to ne, to bych nerad… jsme samá nezhojená rána, člověk ani neví, jak se dotknout, aby nezpůsobil bolest… Řeknu vám, od tý doby, co mě tak zbili, mě pořád zlobí ledviny… a taky přeražený žebro mi špatně srostlo, píchne mi tam pokaždý, jak se víc nadechnu, a to doktor říkal, že nade mnou bděl anděl strážný, že mi mohlo probodnout plíce… A přesto přese všechno člověka mnohem víc bolí rány na duši… Chápu vás, paní Routová, možná ani nevíte, jak vás chápu… Ale na toho Maška se neptám z nějaký hloupý zvědavosti. Jejich Petr padnul, prý zahynul, když se snažil přeběhnout do ruskýho zajetí. Zůstalo po něm pár drobností, vzal je k sobě jeden šikovatel, byla tam taky účetní kniha, do který si ten mlynářův Petr zapisoval různý postřehy, úvahy, příhody, veršíky a písničky… docela pěkný veršíky, pokud můžu posoudit… Dostalo se mi to do ruky, když jsem probíral různý pozůstalosti, víte, máme s jedním vzdáleným bratrancem takový kšeftík bokem, takové vetešnictví, kam lidi nosí krámy, co by jinak vyhodili, ale občas se mezi tím šuntem najde malej poklad, co jde docela výhodně zpeněžit… ale o tom nechci mluvit, zkrátka, mám tadyhle,“ a vylovil z kufříku sešit v tuhých, tygrovitě žíhaných deskách, opatřený ozdobnou vázací šňůrkou, „ten deník mladýho Maška a nevím, co s tím… jeho rodiče už nežijí a sourozence neměl… možná, že pro vaši Anežku by to mohlo mít cenu…“ A vtiskl sešit zkoprnělé Hance do rukou, jako by se ho chtěl rychle zbavit, jako by ho pálil v prstech.

Když se Francek večer vrátil z práce, užasl. Místo necek stál uprostřed dvora na trnožích jakýsi kotel, ze kterého čněla vzhůru páka s rukojetí. Kateřina kývala tou pákou ze strany na stranu, pozoruhodný stroj vrzal a šplouchal, stoupala z něj pára a bubliny.

„Co to je, proboha?“

Katka se zasmála: „Napadlo tě někdy, jak bys mi mohl ulehčit dřinu u necek? Nenapadlo! A přitom doba jde pořád dopředu a ani prát se už nedá postaru! Tohle je totiž pračka, moc bezvadnej vynález!“ Odklopila víko a teprve teď Francek viděl, že vnitřek dřevěného žlabu je vystlán zvlněným zinkovým plechem, po němž shora klouže podobně upravený výkyvný válec. No, a mezi touto dvojicí valch se v horké mydlinkové vodě pomoci páky drhne a masíruje špinavé prádlo! Jak jednoduché a přitom geniální!

„A co peníze…“ začal Francek nesměle.

„Pan Blejer mi ji dal na splátky.“

„Víš, že splácíme dluh na baráku. Každej měsíc musíme ušetřit aspoň stovku. A teď ještě tenhle výdaj, s tím jsme přece nepočítali.“

„No, tak, Francku! Nebuď takovej morous…“ Přitáhla ho k sobě a vtiskla mu polibek vonící mýdlem.

Tou dobou Hanka seděla v koutě světnice, na klíně rozevřený sešit, přes jehož předtištěné linky a kolonky běžely napříč cestičky úhledného písma, místy rozpitého a skoro nečitelného, slabikovala potichu slovo za slovem a chvěla se závratným pocitem, že za zády jí stojí usměvavý blonďáček Petr a rudovlasá divoženka Anežka, že se na sebe toužebně dívají, že jejich vztažené paže k sobě směřují přes propast času, přes temné vody, v nichž to šplouchá, jako by se tam převalovalo tucet kaprů, a odkud se v osudné hodině vynoří přízračný zelený skřet, lovec duší, jenž prochází pohádkami a rodinnými historkami a jehož lze spoutat jen provazem z lýka… nebo čarovnými slovy… Ach, ano, co jiného je příběh, než provaz z pevně spletených slov? Četla tu dávnou legendu, zapsanou prostými slovy mlynářova Petra, a poznávala se v ní. A nebyla si jistá, jestli to může s klidným svědomím dát Anežce, jestli tím zachrání její duši nebo ji tím definitivně svrhne do pekla… Připadala si jako zloděj, jenž sáhl na to, co mu nepatří, jako tenkrát, když našla za postelí dědečka Maxmiliána zapadlý nerozlepený dopis a puzena nemístnou zvědavostí ho otevřela…

V úzkosti večera četla veršík, smývaný postupně se stránek Petrova sešitu houstnoucím šerem: Vyhlídej, Anyško, na kosteleckým mostě, pošlu ti psaníčko, po rybářskej poště. Nejedna rybinka dolů vodou přešla, neviděl jsem jí, že by psaní nesla…

Na pastvu chodívaly Routovy děti napřed s babičkou. Děda Martin kvůli tomu hudroval, co je to za móresy, že jsou ti haranti rozmazlení, že už je staršímu Jiříkovi skoro pět let, to už přece není žádné mrně, aby se bál jít sám s kozou na louku k lesu! Ale Hanka věděla, že tady to není jako u nich na vesnici, jako kdysi v Újezdské Huti, která jim teď zmizela z dohledu za odvrácenou stranou Matčiny hory (a pomalu, ale jistě mizela i z paměti!) Ano, Hanka věděla, že Kostelec je město, jehož obyvatel je tolik, že mnozí z nich se mezi sebou ani neznají! Jiřík s Mankou tady zatím neměli možnost seznámit se s jinými dětmi, protože Routova rodina bydlela stranou od normálních lidí, na louce za městečkem, kde lze potkat nanejvýš potrhlého hrnčíře Kukačku nebo bláznivého hlídače Skřivana, a kde se dají zahlédnout jenom volně rozházené vilky lufťáků, poschovávané ve stromoví zahrad jako malé, do hlubokého ticha ponořené pevnůstky.

Ale časem začal Jiřík sám naléhat, aby s nimi babička nechodila. Způsobily to husy! Tihle velicí bílí ptáci vypadali opravdu nebezpečně; když se rozzlobili, natáhli krky, syčeli jako hadi a jejich zobáky cvakaly jako kleště. Jiřík s Mankou byli přesvědčeni, že se je chystají sežrat a s křikem se utíkali schovat za babiččiny sukně. Ale vtom se mezi tím hemžením, připomínajícím pohádkového draka s desítkami hlav, vynořil švihající proutek a tenký hlásek volal: „Hoj, hoj, hoj! Zpátky, mrchy, zpátky, nebo vám pocuchám peří!“

A husy, i když s reptáním a s rozčileným potřásáním křídly, se řadily do průvodu a ťapkaly poctivě dolů ke strouze, hnány prutem malého cvalíka, jenž se takřka ztrácel v ohromných kalhotách, přichycených jedinou kšandou přes rameno (zřejmě je zdědil po nějakém starším bratrovi). Jiřík ho s úžasem a obdivem pozoroval; vždyť ten mrňous mohl být asi tak starý, jako jeho sestřička Manka! Když si to uvědomil, začal se stydět za svou zbabělost.

Zanedlouho opravdu chodili s Mankou pást sami a připadali si nesmírně důležitě. Dostali na starost dvě letošní májová kůzlata, dovádivé bezrohé čertíky, kteří navíc svou ďábelskost maskovali andělsky nevinnou bělostí. Ale co to bylo proti nebezpečným husám!

Na podzim se ukázalo, že ani malý husopas (to už věděli, že se jmenuje Lojzík) to hejno tak snadno nezvládne. Na rozdíl od něj totiž husy měly křídla. Pokojně se pásly na strništi – a najednou frrr! S velkým hřmotem a kejháním se vznesly a letěly až na protější stráň. Lojzík, když to uviděl, se svalil do trávy a vztekle brečel: „Už zas, už zas! To mi dělají schválně! Já za nima běhat nebudu! Ať je vezme čert, potvory mizerný!“

Jenže pocit zodpovědnosti (a strach z výprasku, který by ho zákonitě čekal doma) ho nakonec donutily zvednout se a klopýtat po můstku přes strouhu a kolem staré hrušky až na pokraj lesa pod Matčinu horu. Husy natahovaly krky a kejhaly, jako by ho radostně zdravily, pásly se chvilku kolem něj – a najednou zamávaly křídly, vznesly se jako bílé mračno a s velkým hřmotem se valily zpátky ke strouze. Lojzík zůstal pod lesem sám jako ztracený, zapomenutý trpaslíček.

Někdy ho zachránil polní hlídač Skřivan, který sem chodíval i po žních, aby si navečer zkoušel nové melodie, aby uvolnil cestu tomu přívalu trylků, jenž se mu během nudných hodin za okénkem trafiky líhnul a hromadil v duši. Mnozí kostelečtí považovali Skřivana za blázna; říkali, že to válečné zranění, které ho připravilo o nohu, se nepochybně dotklo i jeho hlavy. Jiní ho litovali, neboť se dozvěděli, že prý v mládí býval velmi nadaným hudebníkem, dokonce se prý hlásil na konzervatoř, a kdo ví, kam to mohl dotáhnout, nebýt osudného výbuchu šrapnelu kdesi na italské frontě. Po návratu domů dostal od státu dřevěnou nohu a trafiku. Žil se svou starou matkou, vdovou po účetním, v komůrce na radnici; náhradou za poskytnuté přístřeší museli obecní budovu uklízet a udržovat. A také bylo zvláštní, že Skřivan se vůbec nezajímal o ženy. Šeptalo se, že zranění mu neamputovalo jenom nohu, ale ještě jeden velmi důležitý úd… To nikdo nemohl vyvrátit ani potvrdit, i když prý jedna dívčina lehkých mravů, kterou k tomu navedli opilí chlapi v hospodě (a dokonce jí slíbili, že jí za důvěrnou zprávu dobře zaplatí), se o to dost snažila – ale marně.

Nuže, polní hlídač a trafikant (a virtuos na umělý klarinet!) Skřivan chodil navečer do polí soutěžit v trylkování se skřivánky. A býval spásou pro nešťastného husopasa Lojzíka, neboť uměl mimo jiné také vyloudit věrohodné kejhání kačera, svolávajícího své hejno. A ošálené husy, jakmile ho zaslechly, prudce změnily směr letu a snesly se přímo k němu, obklopily Skřivana jako bílé sněžení, a malý Lojzík, rozmazávající si ještě ušmudlanou pěstičkou slzy, našel opět svůj smích.

Takové zážitky se Routovým dětem vrývaly hluboko do paměti. A přesto nade vším zůstalo jako veliký mezník jedno nedělní ráno, kdy překonaly nejtajemnější hranici svého doposud poznaného světa. Ani nemohly dospat, neboť Francek jim už v sobotu večer slavnostně oznámil: „Zejtra si připravte nohy! A taky košíček na houby. Půjdeme do lesa.“

„Na Matčinu horu?“

„Ještě dál. Až na konec Červený cesty.“

Koho by napadlo, že Červená cesta může mít nějaký konec? Děti si představovaly, že ta linie vyježděných kolejí, jimiž crčí voda a kudy zvolna lezou červení slimáci, vede přes Černý les, plný hejkalů, rusalek a loupežníků, klikatí se jako had přes devatero hor a devatero řek - až někam do pohádkových končin, kde žijí krásné princezny, zlí draci, stateční rytíři a moudří stařečci se sněhobílými vousy, kteří jako by z oka vypadli Panu Presidentovi.

Samým vzrušením ani nemohly usnout, špitaly si ve svém koutě za kamny, kde se krčily na rozkládací rohové lavici pod společnou obrovskou peřinou (Francek s Katkou spali na kanapi pod oknem a toho večera odtamtud několikrát zaznělo nabádavé zasyknutí). A když se dětem konečně únavou zavřely oči, už tady bylo ráno, slunce padalo do kuchyně zlatými proudy, ze dvora kdákaly slepice a mečela koza, ve žlabu se hádali vrabci a čiřikající vlaštovky se míhaly kolem oken, v zobáčcích snídani pro věčně hladové potomstvo, které netrpělivě vyhlíželo z hliněného hnízda, přilepeného pod přístřeškem verandy.

Ráno je zkrátka celý svět lačný a plný touhy po nasycení; to jenom Jiřík s Mankou se nehodlali zdržovat jídlem, sotva že usrkli trochu žitné kávy s kozím mlékem, už každý z nich popadl do kapsy krajíček suchého chleba a ještě v polospánku, v podivném polosnu se vydali s tatínkem přes zahradu plnou studící rosy; Francek otevřel zadní branku a vyvedl je na Červenou cestu, kterou už v těchto místech znali, která jim tady plna kamarádské důvěrnosti ukazovala známé kaluže, ta malinkatá moře, plná bahnitých mysů, červených písečných pláží a klikatých zátok, pod jejichž kalnou hladinou rejdili tajemní drobouncí tvorové: kulaté vodní blešky a téměř průhlední hádci, švihající bičíkovitými ocásky. Dnes ale nebyl čas na to skrčit se na bobku a pozorovat kalužní netvory, lovit je starou lžící, pouštět po proudu lodičky z kůry nebo stavět z bláta hráze a mosty; dnes každé z dětí pevně sevřelo jednu z otcových velikých, bezpečných rukou, těch drsných dlaní se zatvrdlou kůží na bříšcích prstů a s provaznickou jizvou mezi palcem a ukazovákem (jež je trvalou památkou na pravidelné trhání krutiny), a s důvěrou se nechaly vést do neznáma.

Rákosí v příkopu šumělo, pod protější strání houkal vlak, silnicí na dně údolí hrčela bryčka tažená vyzáblým koníkem, se kterou pan pošťák, tak jako každé ráno, směřoval na nádraží, aby tam převzal náklad dopisů a balíků, stará hruška na mezi nad zátočinou cesty potřásala větvemi a zdálo se, že každý její lístek je vytepán z lesklého stříbra, kníhary v modři nebe naléhavě křičely a po lukách a polích běžely stíny mraků, jako by tam kráčeli šediví obři… Les už se zdál být na dosah, a přesto unikal; snad si s nimi hrál na schovávanou. Ale pak, když už se děti vzdávaly vší naděje, že k němu někdy dojdou, se nečekaně přímo před nimi zvedla ze zrajícího obilí temná hradba stromů…

Červená cesta mizela v děsivém černém chřtánu, lemovaném převislými drapériemi jehličnatých haluzí; děti se zachvěly úzkostí a zvolnily krok. A náhle z té pekelné brány vyšel člověk v zeleném kabátě a v zeleném klobouku, za jehož stuhou měl vetknuto sojčí pírko, přes rameno nesl pušku a na řemeni vedl dvě kropenatá a ušatá psiska, která hned začala vrčet, štěkat a pouštět hrůzu. Lesní muž je okřikl a zasmál se; prohodil s Franckem pár slov, ale děti měly oči jen pro fantastického ptáka, kterého lovec držel v levé ruce za pařáty spoutané provázkem. Bylo nepochybné, že pták je mrtev; visel bezmocně hlavou dolů a očka mu zakrývala bílá blanka. Ale jeho peří, plné duhových barev, zůstávalo živé! V ranním slunci se mámivě lesklo a při každém pohybu lovcovy ruky po něm přebíhaly jiskřivé vlny, jako by vyšlehovaly jazýčky skrytého ohně…

„Pták Ohnivák!“ špitl Jiřík ohromeně. Znal tu pohádku takřka zpaměti, a přesto chtěl po babičce, aby mu ji vyprávěla stále znovu… Ale ani ve snu by ho nenapadlo, že jednoho dne toho kouzelného ptáka, jehož úkolem je hlídat strom se zlatými jablky nesmrtelnosti, zastřelí sládek Čihák z pivovaru! Jak jen mohl pan Čihák něco takového udělat?

Z pootevřeného zobáku ptáka Ohniváka skanula krůpěj krve a dopadla do červenavého prachu cesty. Pes křepelák, sedící u pánových nohou, ji dychtivě slízl.

„Líbí se ti ten bažant, Jiříku?“ zasmál se Čihák, popadl mezi prsty jedno z ocasních per, prudce je vyškubl a podal chlapci. „Na! Dej si ho za klobouk!“

Nutno přiznat, že Jiříkovi se třásla ruka, že nesl darované brko před sebou jako šlehající plamen, a když konečně popřáli sládku Čihákovi hezké dopoledne a pokračovali s tatínkem v cestě, měl pocit, že ve svitu toho kouzelného pera vše ostatní bledne a stává se bezvýznamným.

Mezitím došli až do míst, kde staletý, rozpukaný dub vrhal stín svých křivolakých haluzí na křižovatku při okraji paseky. A tady Červená cesta doopravdy končila! Dělila se na tři bezejmenné lesní pěšiny, které už vůbec nebyly červené, ale vystlané jehličím a místy porostlé trávou. A těsně pod křižovatkou, mezi vystouplými kořeny prastarého krále lesa se lesklo zrcátko studánky, obezděné mechatými kameny. Nad studánkou byla ke kmeni přibita dřevěná deska se stříškou, na niž se daly ještě rozeznat zašlé zbytky olejové malby: z linií letokruhů jako nejasně tušené zjevení vystupovala černá tvář a zlatá korunka Panenky Marie. Visel tu také na zlomeném suku hrnek pro žíznivé; děti se samozřejmě musely napít, i kdyby neměly žízeň. Rozběhly se k vodě – a vyjekly leknutím, když málem zakoply o ležící tělo. V kyprém mechu pod dubem si hověl trafikant Skřivan, lískovou hůl po boku, pomačkaný širák stažený do očí, zdálo se, že spí. Ale nespal!

„Tiše!“ zavrčel, aniž otevřel oči. „V lese se nehuláká, v lese se poslouchá! Nerušte, když začíná koncert!“

Zaposlouchali se - a vskutku; les najednou zhluboka vydechl, napřed tiše a nesměle, bylo to jen takové hebké, tajemné zašeptání, jako by bříza s osikou začínaly křehkou, prchavou melodii, do ní však vzápětí vpadl sbor lip, buků a habrů, šumění sílilo s každým nádechem, najednou i královský dub nad jejich hlavami pohnul větvemi a přidal se hlubokým hukotem k velkému chóru, také borový les na skalnatém hřebeni za jejich zády odpovídal, ale s jakýmsi mírným zpožděním a v jiné, táhlejší tónině…

Po chvíli se celý háj rozechvěl tou živelnou hudbou, znělo to jako hlas varhan z dalekého chrámu, zrovna jako by hráč naplněn jakýmsi radostným a vítězoslavným pocitem vytáhl všechny rejstříky nástroje, v tvůrčí extázi projížděl hbitými prsty celou klávesnici a současně došlapoval a na ty nejhlubší, mrazivě dunící pedály…

Franckovi se najednou vybavilo, jak ještě jako chlapec šlapával panu řídicímu v újezdském kostele při mši varhanní měchy, jak se držel za madlo a nohou pravidelně sešlapoval ohlazený trám, který se po uvolnění sám vracel do výchozí polohy, jak ten proud hnaného vzduchu letěl přes klapky a šoupátka do píšťal a jak způsobil, že oním naléhavým rytmickým pulsem se začínal chvět celý kůr, až měl chlapec strach, že kostel s nimi spadne…

Ano, skutečná hudba se nevnímá jen ušima, ta proniká celým tělem, rozbuší srdce a zrychlí dech, někdy nutí člověka k radostně bláznivému tanci, rozhýbá mu údy, ať chce nebo ne, jako ty začarované dudy strakonického dudáka, nebo ho žene do pochodu, pravá, levá, tak, jak přikazují údery vojenského kotle, do něhož tluče lidským hnátem kostlivý bubeník… A někdy pro změnu bourá hradby, jako v biblickém Jerichu, když židé troubili proti opevnění nepřátel, nebo když husité zahnali zpěvem na útěk křižácké vojsko… A na konci všeho budou trouby andělské, svolávající strašlivou fanfárou živé i mrtvé k Poslednímu soudu!

Suché větve zaskřípěly, jako by kdosi bolestivě zasténal. Nad vrcholky stromů, nad černou skalkou, které se říkalo Pískačka, se zatočil podivný, naříkavý hvizd, k varhanám se pojednou přidala melodie vysoko laděné flétny…

Francek tázavě nastavil ucho. Bezděky si vzpomněl na legendu o Královském hadu, jehož zpěv prý přináší smrt. Děti se k otci ustrašeně přitiskly.

Také Skřivan otevřel oči a nadzvedl se na lokti. Po paměti šmátral v mechu, hledal svou hůl…

Náhle se ozvala série výbuchů, cosi se třaskavě trhalo na vrcholcích vzdálených kopců a vítr sem ty zvuky přinášel jako neblahou zvěst…

„Tatínku, bouřka!“ vyjekla Manka. „Já se bojím! Pojď honem domů!“

„To není bouřka,“ zavrtěl Francek hlavou.

Skřivan se mezitím zvedl, couval, hůl držel před tělem, jako by se chtěl bránit, ve tváři bledší než křída, oči vytřeštěné: „Ne,“ mumlal, „ne, to ne! Děla! Osmatřicítky! Pálí do nás! Roztrhají nás! Tříštivý granáty! Moje noha… proboha, moje noha! Ne, už nechci, ne!“

„Uklidněte se, Skřivane,“ snažil se Francek o chlácholivý tón. „Už dávno nejsme ve válce. To jenom střílejí na střelnici, na dělostřeleckejch plochách, co má teď armáda nahoře v kopcích. Vzpomeňte si, psalo se o tom přece v novinách! Vojáci zabrali celý pohoří! Nikdo tam nesmí, aby nepřišel k úrazu. To jsou naši vojáci! A střílejí jenom do terčů!“

Ale Skřivan neposlouchal. Utíkal pěšinou v mlází, prchal, jako by ho honil roj včel, bolestivě napadal na dřevěnou nohu a divoce kolem sebe máchal holí. Za chvíli se ztratil z dohledu.

Francek si jen povzdechl, pak se povzbudivě usmál na vyjukané děti a vzal je za ruce.

„Pojďte se podívat po nějakejch houbách. Schválně, kdo první najde hříbek?“

Začaly se objevovat mlhy, průsvitné, plouživé děti stárnoucího roku. Tkaly své pavučiny nad Čapskými rybníky, vplétaly stříbrné nitky do tmavé hřívy lesů a v lukách stáčely bílou a šedou barvu spolu s ohnivou podzimní červení do jediného kouzelného klubka. V ten čas vycházel hrnčíř Kukačka k Červené cestě, zamyšleně se díval na zachmuřenou Matčinu horu, něco si pro sebe mumlal, ohlížel se k Routovu domu, jehož strmá střecha se už téměř ztrácela za vzrůstajícími ovocnými stromy a rozložitou korunou Cikánovy vrby, pak se pomalu vracel podél plaňkoví plotu, jehož škvírami se k němu natahovaly prstíčky kouře, dychtivého kouře z hrnčířské pece, jenž se ihned po opuštění očazeného komína zasnuboval s mlhou, klesal spolu s ní k zemi, propleten se svou divokou družkou v objetí, v němž tkvělo něco z vášnivosti, jaká předcházívá zániku.

Kukačka se nemohl zbavit vtíravé představy; pořád se mu vracel jeden nedávný obraz: V pronikavé zlatorůžové záři čerstvě zrozeného dne, ve vibrující ploše jasu se Kateřina Routová sklání nad proutěným košem a zdvíhá nahaté děťátko vzhůru ke svému obnaženému prsu… Pocit velebnosti toho okamžiku nedokázal ve své mysli oddělit od smyslné, bolestné touhy. Ach Bože, cožpak lze při pohledu na Panenku Marii myslet na soulož? Nedopadne na takového hříšníka drtivé kladivo Boží? Hrnčíř Kukačka občas trpěl jako zvíře, rozepjatý na kříži mezi vznešeností ducha a nejnižšími tělesnými pudy. Sám sobě ukládal pokání, žil jako poustevník, odbýval své tělo prolezlé chorobami, na něž nedbal a o nichž mnohdy ani nevěděl (jen když ho občas zkroutila nějaká bolest, hledal rychlou úlevu – a to nejčastěji ve sklence kořalky, která prý účinkovala spolehlivěji než kdejaké bylinkové odvary!) Jedl jen, aby utišil hlad; nikdy nevnímal, co právě vkládá do úst, nevšiml si, že chléb je okoralý a plesnivý, protože už druhý týden leží na vlhké polici, mléko si s naprostým klidem nalil do hrnku, v němž předtím rozdělával sádru nebo míchal barvy a s jehož vymýváním se nezdržoval, takže po hladině se šířily podivuhodné duhové spirály, srkal nechutný hořký nápoj, vyplivoval utopené mouchy a myslel na jediné: jak se zmocnit krásy a uchovat ji navěky.

Pravda, mezitím vyráběl tucty kýčovitých trpaslíků a andělíčků, všechny na jedno kopyto a z jedné formy, k tomu běžné spotřební vázy, mísy, džbánky, konvičky, květníky… A jeho výrobky byly kupodivu žádané a šly dobře na odbyt, odběratelé a trhovci si k němu pravidelně posílali pro nové zboží; každý měsíc odjížděl ze dvora formanský vůz s křehkým nákladem, pečlivě proloženým slámou. Utržené peníze Kukačka ani nepočítal a rovnou je házel na polici upatlanou od hlíny, hned vedle chlebového bochníčku, měnícího se postupně v šedivo-zeleno-rzivou zahrádku (kromě šesti druhů plísní mu prý jednou na chlebu vyrostly i trsy jakýchsi houbiček s drobnými kuželovitými kloboučky). Občas se mu stávalo, že když potřeboval něco koupit, vzpomněl si na nedávno vydělané peníze, ale nemohl je najít. Mince asi spadly z police a někam se zakutálely, papírové bankovky nejspíš sežraly myši; také se mohlo stát, že celý obnos sebral některý z náhodných návštěvníků, protože dveře dílny zůstávaly pořád dokořán. Kukačka si z toho nic nedělal; když peníze nebyly, počkal si, až zase budou…

Vlastně měl velké štěstí, že zdědil pec s obytným domem a dílnou. Dědeček Kukačka byl sedlák, ale když na svých pozemcích náhodou objevil červenou (a místy dokonce i bílou!) tvárnou hlínu, nechal si poradit a zřídil cihelnu. A ta prosperovala natolik dobře, že časem ho uživila lépe než pole a dobytek. Většina novějších domků v Kostelci a okolí byla prý postavena z Kukačkových cihel. Nu, a tenhle úspěšný cihlář měl jedinou dceru a plánoval si, jak ji výhodně provdá. Jenže, co čert nechtěl, rozverná kráska se zakoukala do nějakého bláznivého tuláka, do světoběžníka, co ji omámil řečičkami o dalekém světě, o Vídni, o Paříži, o Americe… Vztah nezůstal bez následků! Cihlář Kukačka zuřil, když spatřil, jak se jeho dceři kulatí bříško, ale co mu to bylo platné? Otec úspěšně počatého dítěte se vytratil jako pára nad hrncem; dokonce se říkalo, že musel utéct, protože byl jinde ženatý a mohl z toho mít soudní opletačky. Novorozenec dostal podivné jméno Nabuchodonozor (to jméno si prý přál onen tulák a Kukačkova dcera na něm trvala, snad proto, že pořád doufala v návrat svého miláčka, že až do konce svých dní žila tou krátkou, vášnivou a poté navždy ztracenou láskou). Malý Bohuš, jak mu zkráceně říkali, se ukázal jako zvídavé, chytré a šikovné dítě a starý Kukačka nacházel alespoň nějakou útěchu v představě, že po něm jednou převezme cihelnu. Vnuka však výroba cihel moc nezajímala; raději z hlíny plácal všelijaké panáky. Dědeček opět dal na doporučení známých, zaplatil vnukovi keramickou průmyslovou školu, ale striktně odmítl, když chlapec projevil přání pokračovat na pražské akademii a věnovat se sochařství. Máš tady povinnosti k rodinné cihelně! Musíš dělat cihly! A když budeš chtít, tak k tomu nějakou tu keramiku, o mísy a talíře je také zájem!

Všechno nakonec dopadlo úplně jinak. Válka roztříštila nádobu osudu, z minulosti zůstaly jen nesouvislé střepy a uvolněný čas se roztekl do všech směrů. Když se mladý Nabudochonozor Kukačka vrátil z italské fronty domů, našel jen opuštěnou a zpustlou cihelnu. Vytlučenými okny skučel vítr a na obrubě komína vypučely břízky. Dozvěděl se, že matka i dědeček umřeli na španělskou chřipku. Zůstal sám, opuštěný a ztracený. Ale kupodivu (ačkoliv mu to později výčitky svědomí přičetly k tíži) pocítil spíše radost než smutek. Konečně totiž byl svým vlastním pánem, nemusel se ohlížet na nikoho a na nic, nemusel dělat cihly, ale jenom to, k čemu ho srdce táhlo. Postupně zchátralou stavbu cihelny zrekonstruoval a přestavěl na keramickou dílnu…

Mohl být úspěšný, kdyby ho nespalovaly touhy po něčem nedostižném; snad to bylo neblahé duchovní dědictví po nepoznaném otci. Nedokázal vést spořádaný život, a proto ho okolí považovalo za podivína. Sexuální vášeň vybíjel s pochybnými ženštinami, stejně bláznivými jako on. Jeden čas se k němu nastěhovala jakási snědá polocikánka, jež byla dcerou potulného brusiče nožů. Ta dávala najevo svou čistotnost a péči o domácnost demonstrativním rozvěšováním vypraného (přesněji řečeno v potoce ledabyle vymáchaného) spodního prádla na ploty kolem cihelny, čímž vzbudila v městečku Kostelci všeobecné pohoršení. Nakonec Kukačkovi utekla se všemi penězi a na památku mu nechala nepříjemnou nemoc kapavku, která ho pak trápila dlouhá léta a dočista mu otrávila radost z tělesných rozkoší.

Stárnoucí hrnčíř by nikdy nepřiznal, že v bujných půlnočních snech vídá Franckovu ženu; za bdělého denního světla se však snažil přetavit ve své mysli Katčin nedostižný obraz do podoby vznešené Panny. Toho podzimu, kdy se kouř z jeho pece snoubil s mlhami a propůjčoval na vlhkých lukách pod Matčinou horou pomíjivá těla tančícím rusalkám, myslíval Kukačka stále častěji na Svatou rodinu. A právě tehdy, když se vracel z osamělé procházky, pocítil náhle jakýsi prchavý dotek skrytého tajemství - a blesklo mu hlavou, že musí udělat Betlém.

Smrček, sice nevelký, ale zato hustý a pekelně pichlavý, se krčil v koutě pod verandou. Hvězdy sněhových vloček, které uvízly v jeho posmutnělém jehličí, jako by naznačovaly budoucí třpytivou slávu, jež mu bude dopřána na pár prchavých okamžiků v příjemně vytopené a ozářené kuchyni. Jiřík se nemohl dočkat chvíle, až tatínek vezme stromek dovnitř, až bude nožem ořezávat spodek kmínku a utěsňovat ho ve stojánku ze zkřížených prkének; tehdy celou místnost prostoupí omamná vůně lesa. Manka byla ještě moc malá a nepamatovala si minulé Vánoce; užasle proto sledovala dění a nevycházela z údivu, když ji starší bratr poučil, že stromeček musí na Štědrý večer stát připravený na stole pod otevřeným oknem, aby přilákal poletujícího Ježíška, baculaté děťátko s husími křídly, jež tenhle celkem obyčejný smrk promění v kouzelný strom, na kterém porostou červená jablka, stříbrné a zlaté ořechy, slaměné hvězdy, ptáčci a miminka z dosti nechutného tvrdého těsta a dokonce – a to je téměř neuvěřitelné! – sladká cukrlata, zabalená v růžovém a modrém hedvábném papíru.

Děti si vyprávěly o těchto lákavě tajemných věcech, když jednou navečer seděly vedle sebe na lavici v rohu kuchyně. Byly tu dočista samy! Měly nakázáno čekat, než se rodiče vrátí. K babičce nemohly, protože ta prý odjela navštívit nějakou nemocnou tetu. A dědeček už ležel a spal; prý mu nebylo dobře a nesměly ho rušit.

Mrazivá tma za okny houstla, kamna hučela a strašidelně pomrkávala otvory dvířek, zvenčí nahlížel do světnice obrovský měsíc v úplňku, bílý a kulatý jako rybí oko. Rodiče se nevraceli. To se ještě nikdy nestalo, aby u doktorů zůstali až do tmy!

U doktorů? U jakých doktorů? To musím vysvětlit: všechno začalo letos v létě na lukách pod Matčinou horou, když děti Routovy zrovna pásly kozu. Kde se vzal, tu se vzal, najednou se tam objevil podivný chlapec. Měl na sobě krátké žluté kalhoty s laclem a tlusté zelené podkolenky, hnědou plátěnou vestu se samými kapsičkami a na hlavě divnou bílou přilbu, v níž připomínal hasiče. Kromě toho mu ještě na nose seděly kulaté brýle a v ruce třímal dlouhou tyčku, zakončenou síťkou. Plížil se v předklonu vysokou trávou, najednou se bláznivě rozběhl a mlátil tou síťkou kolem sebe. Když se ho Jiřík zdvořile zeptal, jestli se náhodou nezbláznil, hrdě odvětil, že je na lovu motýlů. Na otázku, proč motýly loví, vysvětlil, že trénuje na velkého afrického cestovatele, jako byl jeho velký vzor Emil Holub, který také lovil motýly, hady, lvy a krokodýly a dělal z nich sbírky. Mimochodem, to, co má na hlavě, je tropická přilba. Routovy děti nevycházely z úžasu a připadaly si proti němu velmi nicotné a hloupé.

Vzápětí se však karta obrátila, neboť Tonánek (tak podivně tomu chlapci říkali!) zachytil síťkou o šípkový keř a když prudce škubl, aby ji uvolnil, ozval se zlověstný praskot. Oka sítě se rozběhla do stran a díra velká jako dlaň posměšně vycenila roztřepené konce vláken. Budoucí hrdinný cestovatel ten pohled nesnesl a zoufale se rozplakal.

„Nebul,“ řekl mu Jiřík s přehledem, „tohle náš táta spraví jako nic!“

Vzali podivného Tonánka s sebou domů. A že byla zrovna sobota, kdy se Francek vracel z práce už ve čtyři odpoledne, mohla být oprava udělána na počkání. Katka se mezitím chlapce vyptávala a zjistila, že přísluší do jedné z těch vilek, kam jezdívali lufťáci na letní byt, že jeho otec se jmenuje Herbert Hofmann a je doktorem práv a známým pražským advokátem. Tonánek dokonce poctivě zdolal hrnek kozího mléka, ačkoliv se nad jeho čpavým pachem a svíravou chutí upřímně šklebil. Prokázal však velké sebezapření a dopil až do dna – patrně i tohle bral jako trénink budoucího cestovatele, jemuž jednou domorodci předloží smažené mravence nebo kvašené housenky a on je bude muset sníst bez mrknutí oka, aby své hostitele neurazil a neskončil též naporcovaný v kotli.

Ještě než byla oprava dokončena a mléko dopito, přiběhla vyděšená služebná, která už déle než hodinu sháněla ztraceného chlapce po celém okolí. Když ho tady uviděla (a celkem spokojeného), spadl jí kámen ze srdce.

Tonánek na své dobrodince nezapomněl a hned příští neděli pozval Routovy děti, aby jim ukázal sbírku motýlů. Jiřík užasle zíral na ty černé krabice s průhlednými víky, kde v úhledných řadách rozprostírali svá křídla babočky, paví oka, bělásci, modrásci, žluťásci, hnědásci i podivné noční můry se znakem smrtihlava na hřbetě; všichni ale byli tiší a strnulí, probodnutí špendlíkem, takže připomínali toho pána, co ho zlí lidé přibili za ruce a nohy ke kříži. Jiřík se těšil, že motýli budou lítat; s těmi nehybnými nebylo moc zábavy.

Větší dojem v něm zanechal hrnek kakaa, které jim přinesla osobně paní doktorová. Lahodný nápoj se nedal ani zdaleka srovnávat s žitnou kávou, kterou u Routů mívali každý den; tak hebce a sametově klouzal do krku, že děti, kdyby se nestyděly, by ho klidně vypily třeba pět hrnků na posezení. Paní doktorová je také podrobila výslechu, ale mluvila nějak divně a občas jí skoro nerozuměly, takže Tonánek musel její otázky upřesňovat. „Mutter není zvyklá na češtinu,“ dodal na vysvětlenou, „my se doma bavíme německy.“

Podivné! Proč někdo mluví německy, když česky je to mnohem snadnější? Tahle věc Jiříkovi dlouho nešla do hlavy. Zeptal se na to doma maminky, ale její odpověď „jsou to přece Němci“ ho příliš neuspokojila.

Katce však náhodné seznámení s „lufťáckou“ rodinou přineslo nečekaný prospěch. Když se doktorovi koncem září vraceli do Prahy, obrátili se na ni s prosbou, zda by jim přes zimu nedohlédla na dům a zahradu. A spolu se svazkem klíčů od vily jí paní doktorová vtiskla do dlaně srolovanou bankovku. Katka ustrnula: celá stokoruna!

Od té doby Katka chodívala – někdy sama a někdy i s Franckem – každou sobotu navečer k „doktorům“. Zalila palmy a roztodivné rostliny, bující jako les z ohromných květináčů v prosklené zimní zahradě, vyvětrala, setřela prach; když hodně mrzlo, tak Francek zatopil připraveným dřevem ve velkých kachlových kamnech, jejichž bílé hřející boky, vypadající jako nějaké vznešené kostelní oltáře, vstupovaly do čtyř místností, zatímco přikládací dvířka s popelníkem byla ve zvláštní komůrce. Děti také toužívaly vidět ty zázraky doktorovy vily, ale Katka trnula, aby tam něco neshodily a nerozbily, a tak je s sebou brala jen výjimečně.

Právě proto seděly Routovic děti v onen předvánoční večer doma samy. Tiskly se k sobě na rohové lavici a jejich natěšené vyprávění o štědrovečerních radostech najednou uvázlo. Nastalo zlověstné ticho, jen hodiny na zdi hlasitě cvakaly. Kuchyně už se celá potopila do hlubokých stínů a na ojíněnou okenní tabulku se zvenčí přilepil strašidelný měsíc, nahlížel dovnitř, díval se na ně, veliký a bledý jako tvář utopencova…

„Co když maminka s tatínkem spadli do studny?“ špitla Manka stísněně.

„Tam žádná studna není,“ namítl Jiřík, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

„Třeba je.“

Dva stříbrné jazyky světla prošlehly mezi protějšími zahradami, vznesly se vzhůru do sametově jiskřící tmy a olízly psím vínem obrostlé průčelí doktorovy vily. Děti se k sobě polekaně přitiskly jako opuštěná ptáčata v hnízdě, zaposlouchaly se do zvuků zimní noci… V koutě pod kamny něco chrastilo, snad myš nebo skřítek, trámy ve stropě zapraskaly, ve sklepě zabublala voda…

„Slyšíš to!“

Podivné, mokré zvuky… To vodník už šlape žabíma nohama pleskavě po schodech… Už bere v černočerné síňce za kliku…

Děti hlasitě vyjekly, když se klika skutečně pohnula, dveře se otevřely – a dovnitř vešel Francek. Knírek měl pokrytý jinovatkou a tváře zrudlé mrazem, ale oči mu šibalsky blýskaly. Záhadný úsměv se však z jeho rtů vytratil, když se k němu děti s pláčem vrhly a pověsily se mu na krk.

„No, tak… no, tak… To jste pěkný hrdinové, když nevydržíte ani chvilku potmě! Tak hezky vám sem svítil měsíc…“

„My jsme se báli, že jste s maminkou spadli do studny!“

„Co blázníte, tam přece žádná studna není.“

Usedl na stoličku u kamen a vložil pár polínek do jejich nenasytných žhavých úst. „Víte, proč jsme se dneska zdrželi?“ řekl tónem, jakým se sdělují spiklenecká tajemství. „Když jsme šli s maminkou od doktorů, potkali jsme u vrátek Ježíška. Říkal, že jestli jste byli hodný, že vám zejtra přinese něco, co jste ještě nikdy neviděli! Tu nejnádhernější věc na světě!“

Díval se do úžasem rozšířených dětských očí a měl pocit, jako by znovu zahlédl onen téměř ztracený lesk opojných duhových koulí, to tušení budoucího ohňostroje na počest lásky, tu radost, kterou už předem prožíval, když před dvanácti lety s plnou náručí nebezpečně křehkého skleněného nákladu sestupoval do ledové vody, klouzal po bahnitém dně, krok za krokem se nořil hlouběji a hlouběji, až skoro doprostřed návesního rybníčku, do té opovrhované „husí louže“, která se jen díky němu za úsvitu proměnila v jezero Katčiných snů… Měl co dělat, aby teď před dětmi udržel jazyk za zuby, aby jim předem neprozradil víc, než bylo záhodno…

Krajina vypadala jako obraz zalitý do skla. Těžké selské saně skřípaly po umrzlém sněhu, ze hřbetů koní, pokrytých houněmi, se bíle kouřilo. Také vozka v ojíněné beranici pokuřoval z dýmky a zdálo se, že ty obláčky, které zanechává nad zavátou silnicí, zahušťují onu podivnou, všeobjímající mlhu. Chocholouši poskakovali ve vyjetých kolejích a klovali do pařících se koblížků, které jeden z koní právě trousil zpod pozdviženého ocasu. Závany teplé, živočišné vůně se mísily se syrovým dechem mrazu, který pálil v hrdle a vháněl slzy do očí.

Hanka se krčila na kozlíku vedle vozky, zahalená do šátku, ruce v palčákách schované pod kabátem. Toho člověka, který ji na půli cesty k Újezdské Huti předjel s nákladem nařezaných špalků, zastavil a mávl na ni, aby si přisedla, vůbec neznala. Pokusila se nenápadně poptat na jeho vztahy ke starousedlíkům z okolí, ale on byl skoupý na slovo, odpovídal jen úsečně a na půl huby. Snad mu i jazyk ztuhl mrazem…

A tak se Hanka ponořila do společného mlčení, plula s tím neznámým vozkou bílou prázdnotou - a najednou ji sevřela podivná úzkost. Tiskla pod kabátem nevelký balíček; vánoční dárek pro Anežku, dárek, pro jehož předání se rozhodla až po dlouhém a těžkém duševním boji. Napsala Anežce dopis, prosila ji, aby alespoň letos přišla na Vánoční svátky k ní a k Franckovi do Kostelce, že v tyhle dny není přece dobře člověku, aby byl sám. A navíc má pro ni překvapení, něco, co ji zaručeně potěší…

Anežka na dopis neodpověděla. Dalo se to čekat; je zarputilá, vzteklá a urážlivá jako její otec! Nechce mít nic společného se světem, o němž si myslí, že jí ukřivdil! Kdyby tak tušila, že matka zná tajemství její duše, že zná slova ztracené lásky, ta slova, která už její miláček Petr nestačil svěřit vojenské poště!

Hanka tiskla pod kabátem Petrův deník a připadalo jí, že ten sešit hřeje. V duchu si představovala, jak se Anežka bude tvářit, až balíček rozbalí, jak zbledne a vzápětí zrudne jako pivoňka, jak vykřikne… Nebo jí vyhrknou slzy? Uteče do komory a zamkne za sebou? Vyběhne s deníkem do zasněžené zahrady, bude se chytat stromů, zatínat prsty do jejich kůry, objímat jejich studená těla…? Kde jsi, má cesto, kam ses mi ztratila? Sněhy tě zavály? Neb jsi snad nebyla?

Vozka zastavil na můstku přes zamrzlý potok. „Tady už to máte jen kousek do Huti,“ řekl a pomohl jí slézt na silnici. „Přeju vám pokojný svátky, paní Routová!“

Udiveně vzhlédla: „Vy mě znáte?“

Muž v beranici neodpověděl, práskl bičem a jeho saně, naložené smolně vonícím dřevem, se s jemným cinkáním vánočních zvonečků ztratily v bílé páře.

Hanka se s povzdechem ponořila do závějí u potoka, brodila se kolem nachýlených stařenek vrb, sklánějících vážně a zamyšleně své zasněžené hlavy k proudící vodě. Pod temným ledem se tam zachycovaly unášené bubliny; vypadaly jako uvězněné duše. Hanka šla dál a dál a s každým krokem v ní stále silněji narůstal pocit, že vstupuje do nějakého dávného příběhu, do mnohokrát vyprávěné pohádky…

Vrata Jirmalova statku byla dokořán, také okno výměnku kdosi ponechal navzdory mrazu otevřené. Hančina úzkost se pomalu měnila v jistotu. V komoře zastihla paní Čihákovou a několik žen ze sousedství; užasle se k ní otočily: „Jak… jak víte…? Kdo vám vzkázal? Našli jsme ji teprve před chvílí!“

Anežka ležela na posteli se zavřenýma očima a na rtech jí zkameněl zvláštní úsměv. I její tváře teď měly barvu čerstvého sněhu; ta bledost jí dodávala jakousi sošnou krásu. Proměnila se, patřila už jinému světu.

Hanka ji políbila na studené čelo, udělala znamení křížku. „Něco ti nesu, dceruško,“ špitla a mezi ztuhlé prsty zkřížených rukou vložila Anežce na prsa otrhanou, slzami a krví nasáklou vojenskou účetní knihu, ten nesplacený účet osudové lásky…

Na Štědrý den se stmívá brzy, a přesto se děti nemohly dočkat večera. Co chvíli vybíhaly na verandu, aby se podívaly, jestli už svítí první hvězda. Z maminčiny kuchyně voněla jablečná žemlovka a od babičky houbový kuba; Francek si špital chvíli s Katkou a chvíli s Hankou, chodil sem tam, a když míjel děti, spiklenecky na ně mrkl.

Připravovalo se něco vskutku mimořádného; večeře, na jejímž počátku se dědeček Martin nezvykle dlouho modlil (tak dlouho, že jídlo jim málem vystydlo!), proběhla v hlubokém tichu. Jen při nalévání do talířů pro zemřelé, se babičce Hance zatřásla ruka a rozlila trochu hrachové polévky na bělostný ubrus; vzlykla a musela si cípem zástěry otřít oči.

Po večeři byly děti vyslány s výslužkou ke Kukačkovi. Katka zvala hrnčíře ke štědrovečernímu stolu, ale on odmítl, že mu není dobře. „To má z toho mizernýho jídla!“ zlobila se Katka a nandala mu plný kastrůlek žemlovky, která byla tentokrát sváteční, protože v ní byly kromě housky a jablek ještě sekané oříšky, rozinky a kapka rumu. A navrch mu ukrojila plátek vánočky.

Děti, zabalené do babiččiných starých vlňáků tak důkladně, že spíše připomínaly buclaté medvídky, popadly svázaný uzlík, prolezly mezi plaňkami řídkého plůtku a rozběhly se k temné siluetě masivního hranolu. Komín se ostře rýsoval proti hvězdnému nebi, jeho protáhlý stín běžel daleko po sněžné pláni a ukazoval jako natažený obří prst k Matčině hoře. A ten nepatrný, blikající, žlutý obdélníček, krčící se až docela dole u paty komína – to bylo Kukačkovo okno.

Kukačka vůbec nemarodil! Dokonce ani nesvětil Štědrý večer! Byl v dílně a něco tam na stole plném hořících svíček usilovně hnětl, plácal a modeloval. Panáka! Vlastně ženskou v dlouhých šatech a s dlouhými rozpuštěnými vlasy. Měla sice v obličeji i na oděvu jednotnou šedou barvu hrnčířské hlíny, ale děti přesto poznaly nezaměnitelné rysy…

„To je maminka Kačenka!“ vyjekla Manka.

„Pssst!“ přiložil Kukačka prst na ústa. „Na Štědrý večer se nesmí křičet! Když budete pěkně zticha, uslyšíte možná i zvířata, protože ta dnešní noci mluví lidskou řečí, a tak se dozvíte, co si o nás lidech myslí. A pamatujte si, že tohle není žádná vaše maminka, ale maminka Ježíškova, Panna Maria.

„Ale vypadá jako maminka!“

„To se vám jen tak zdá. Mamince vyřiďte, že děkuji za večeři… Někam to položte. Třeba tamhle. A sypte domů; myslím, že jsem zrovna od silnice zaslechl Ježíškovy zvonečky.“

Možná řekl ještě něco, ale to už děti neslyšely; zmínka o zvoncích v nich totiž vzbudila strach, aby nepromeškaly Ježíškův příchod, a tak pádily zpátky jako o závod.

Na pavlači je však zastavila Hanka a nechtěla je pustit dál. Zavedla je k sobě do pokojíku, svlékla je a posadila na kraj postele. Bylo tu krásně, pološero, peřiny se tyčily jako červenobíle pruhované naškrobené hory, piliňáky hučely a na rozpáleném plátu jejich bubínku voněly jalovcové kuličky… Babička začala vyprávět, jak musel Ježíšek prchat před zlým králem Herodesem a jak ho rodiče vezli na oslíku do Egypta… A dětem by se to všechno za jiných okolností moc a moc líbilo, jenže teď se nemohly řádně soustředit; záhadné dění v přední světnici přitahovalo jejich mysl jako magnet.

„Dary od panstva,“ mumlal zamračeně děda Martin na lavici v koutě, „a navíc ještě od Němců… Copak tohle měli Routové někdy zapotřebí? Takhle se ponižovat?“

Vtom se ozval křaplavý hlas zvonečku, všechny dveře se otevřely dokořán a všechny prostory domu prozářilo nadpozemské světlo. Závan andělských křídel prošuměl chodbičkou a rozplynul se v temnotách Svaté noci. Děti nevěděly, jestli mají padnout na kolena a modlit se, křičet a skákat radostí, ječet hrůzou, smát se nebo brečet. Nakonec stály v úplném šoku, neschopny slova, a jen zíraly na tu záři, linoucí se z velké světnice. Na stole tam planul smrček; byl to jejich smrček, ten, co Francek dostal od hajného a co se už týden krčil pod pavlačí, jenže teď se s ním udála kouzelná proměna; stal se stromem z ráje, stromem s ohnivými plody; byly tu desítky různobarevných svíček, které hořely na větvích a odrážely se v zrcadlech skleněných koulí. Modré, červené, zelené, zlaté a stříbrné blesky vyšlehovaly mezi jehličím.

„A tady vám Ježíšek něco nechal! No, pojďte se podívat!“ lákal je Francek blíž, ale děti stály na prahu, jako by zkameněly. A tak sám otevřel jednu krabici a vytáhl z ní panenku v zelenobílém německém kroji, (s porcelánovou hlavičkou a skutečnými vlásky, spletenými do úhledných copů!). V druhé krabici leželo srovnáno asi dva tucty cínových vojáčků (měli na hlavách prušácké helmy a v rukou pušky s dlouhými bodáky).

Pravda, když se člověk podíval podrobněji, mohl postřehnout, že panenka nemá všechny prsty a ani její nos není docela v pořádku, také výzbroj armády nebyla kompletní a leckterému pěšákovi se zřejmě v lítých bitvách zlomil bodák, některé ze skleněných koulí přišly o zavěšovací ouško a nahrazovala ho šňůrka, přichycená lepicí páskou… Ale kdo by si všímal takových detailů, při pohledu na oslnivý celek?

Všechno začalo včera večer, kdy do světnice k ustrašeným dětem nahlížel přízračně bledý měsíc (a kdy Anežka, hledící na stejný měsíc, jenž jí připadal jako uťatá hlava, cosi zašeptala a pak unavena životem navždy zavřela těžknoucí víčka). Ano, právě včera večer prošlehly dva stříbrné jazyky světla mezi zahradami, vznesly se vzhůru do sametově jiskřící tmy a olízly psím vínem obrostlé průčelí doktorovy vily.

Katka, zalévající právě kytky v zimní zahradě, se ulekla. Od branky zaslechla vrčení automobilového motoru a hlasitý německý hovor. Doktorovi přijeli! Neohlášeně, nečekaně! Je to snad namátková kontrola, mající zjistit, zda správcová nezanedbává své povinnosti?

Katka zatěkala pohledem po hale, jestli je všechno v pořádku… Proboha! Palma má tři suché listy! Jak se to mohlo stát? Možná na ni dýchl ledový průvan, když jsem posledně větrala… Co teď? Uříznout!

Vrhla se do kuchyně, horečně se začala přehrabovat v zásuvkách. Kde mohou mít nůž?

Vrzly vstupní dveře. „Katty!“ volala paní doktorová z dolní haly, „Katty, vy být hier?“

Nějaký pořádný nůž! Jo, tenhle by mohl stačit…

Ozvaly se kroky na schodech.

Zatraceně! Nůž se jí vysmekl z rozechvělých prstů a zvonivě třeskl o dlaždice. Rychle se pro něj shýbla – a když se narovnala, stála tváří v tvář paní Hofmannové. Katka zrudla a nasadila rozpačitý úsměv, jako by byla přistižena při loupeži.

Paní doktorová Hofmannová si naštěstí vůbec ničeho nevšimla. Přijížděla rovnou z předvánoční Prahy, na kožešinové čapce jí ještě tály ledové hvězdičky, tváře měla zardělé mrazem, její velké oči vlaze zářily a v duši jí nejspíš znělo cinkání rolniček a tklivá melodie „stille Nacht, heullige Nacht“. Objala Katku, přimáčkla ji do měkké srsti svého kožichu, vtiskla jí studené polibky na obě tváře a popřála krásné a šťastné svátky. Katka za jejími zády držela nůž, který už nestihla nikam odložit, blýskal se tam jako zlověstná hrozba – a Francek, který právě vešel do zimní zahrady, později se smíchem vyprávěl, že mu to připadalo jako obrázek z jednoho loupežnického románu, kde zrádná milenka objímá a líbá raubmistra loupežnické tlupy Lips Tuliana a přitom se mu chystá vrazit kudlu do zad…

Ale to už paní doktorová vzala Katku za ruku a táhla ji dolů k autu, aby jí ukázala dary, se kterými schválně přijela až z Prahy na výslovné přání svého synka, neboť Tonánek si prý přál obdarovat Routovy děti, chtěl, aby měly také tak hezký Štědrý večer, jako mívá on, a tak jim posílá ozdoby na stromeček a vojáčky, se kterými si nejraději hrával, ale teď už je „na ně velký“, teď už raději čte cestopisy a etymologii…

„No, jistě, etymologii, je to chytrý chlapec,“ přisvědčovala Katka, aniž tušila, o čem je vlastně řeč. V ruce ještě pořád z nepochopitelných důvodů držela nůž.

„A tady pro vaší Manku,“ pokračovala paní doktorová, „aby jí to nebylo líto, to víte, kluci mají své hračky, ale přece jen se mi podařilo něco najít, po naší starší dceři Gertičce, ta už je vdaná, až v Liberci, to víte, její muž dělá do politiky, nemají moc času, navštíví nás málokdy, ale našla jsem po ní tuhle panenku, je docela zachovalá, ona byla vždy pečlivé děvče a na hračky si dávala dobrý pozor, ta i mě napomínala, že nemám v pokoji žádný ordnung, no, zkrátka, jsou to staré krámy, snad se neurazíte, frau Katty, že vám to dávám, ale vím, jak jsou dneska hračky drahé a vy jistě nemáte peněz nazbyt, tak snad to potěší, opravdu se nezlobte, ale vymyslel to náš Tonánek, je to jeho vánoční přání - a vánoční přání se mají plnit, no, nicht recht?“

„Máte pravdu, milostivá paní,“ hlesla Katka. „Je to od vás moc milé. Děkujeme. Ale nemáme se čím odvděčit…“

„Prosímvás, co vás napadá! Copak jsou dárky nějaký výměnný obchod? … Á, výborně, vy myslíte na všechno, frau Katty!“ Vzala z Katčiny ruky nůž a přeřízla motouzek, poutající objemnou papírovou krabici…

Měsíc se ukryl za mrak, jenž proťal nebe jako dlouhé, roztřepené havraní křídlo; zdálo se, že po hraně toho oblaku stéká roztavené stříbro, odkapává dolů a během dlouhého letu k zemi se rozpráší v drobné víření, v desítky hebkých, tiše se snášejících peříček. „Andělé ustýlají Ježíškovi peřinku,“ řekla babička Hanka, když vyhlédla oknem.

Děda Martin připomněl, že je nejvyšší čas vyrazit na půlnoční. Štědrý večer už opravdu pokročil a blížila se slavná chvíle Spasitelova zrození; po městečku se ozývaly trouby ponocných a pastýřů.

Routovy děti se však nemohly odtrhnout od svých nádherných hraček. Jiřík sice tvrdil, že „už jde“, ale dál klečel na podlaze, sestavoval vojáčky do bojových útvarů a z místa se nehnul. Manka mezitím přinesla z pavlače černého kocoura Čerta, aby mu také ukázala nádheru rozzářeného stromku. Měla co dělat, aby ho udržela, protože z roztomilého koťátka už vyrostl pořádný macek; navíc byl nervózní z nezvyklého ruchu, zmítal se, škrábal a pokoušel se vyprostit. A Manka na něj měla jen jednu ruku, protože tou druhou tiskla k hrudi panenku Gertu.

„Ty hloupej Čerte, kam chceš jít,“ domlouvala mu, „ukážu ti hvězdičky, co Ježíšek nachytal na nebi a pověsil na náš stromek. To se budeš divit! No, jen koukej!“

Kocour zaprskal, vyděšený z blízkosti svíček, vysmekl se Mance z náruče, skočil na hranu stolu, zaťal drápky do ubrusu, jenže už dávno nebyl malé koťátko, ubrus se pod jeho váhou sesunul dolů a stromeček se začal kácet, skoro jako by ještě chvíli váhal, než se dočista převážil a zřítil se na podlahu mezi jednotku nastoupených pruských pěšáků. Plameny svíček olízly stříbrné řetězy a jehličí, se sykotem po něm vyjely vzhůru a zatočily se ve vítězném ohnivém sloupu, jenž vyšlehl až ke stropu.

„Ježíšmarjá!“ stačila jen vykřiknout babička Hanka, která právě nesla Jiříkovi a Mance teplé kabátky, aby je oblékla na cestu ke kostelu. Pustila oblečení na zem a strhla plačící děti k sobě. Katka popadla z uhláku pohrabáč a začala tlouct do plamenů; bylo to však ještě horší, jiskry se rozletovaly na všechny strany, zakuckala se dusivým kouřem… Syčící plameny přeskočily na záclony a obklopily okno ohnivou slavobránou…

„Pomóóc! Hoříme!“ ječela Hanka.

Děda Martin téměř nadlidskou silou zvedl v síňce kameninový soudek s vodou a vpotácel se s ním do kuchyně, připraven svrhnout jeho obsah do hnízda ohnivých háďat; mezi dveřmi však zakopl o vřeštícího kocoura Čerta a padl jak široký tak dlouhý. Voda vyšplíchla dlouhým pruhem po podlaze, ale k ohnisku požáru nedosáhla.

Malý Jiřík s hrůzou pozoroval, jak jeho stateční vojáci, kteří ani o píď necouvli (pouze někteří padli, sraženi větvemi), teď tají v pekelné výhni; ještě pořád drží bojovně napřažené bodáky, ale těla se jim zvolna rozpouštějí, až se posléze jeden bojovník za druhým mění v šedou kalužinku olova…

„Tatínku, zachraň nás!“

Konečně přiběhl i Francek; byl totiž zrovna na záchodě, když k němu dolehlo volání o pomoc. Chvatně natáhl kalhoty, neměl čas zdržovat se zapínáním pásku, utíkal z budky přes zasněžený dvůr a přidržoval je rukou. Nepřemýšlel o tom, co má udělat; věděl jen jedno – záludný nepřítel musí pryč z domu! Rozrazil okno dokořán, strhal hořící záclony a vyhodil je ven. Jak zvedl obě ruce nad hlavu, spadly mu kalhoty. Odkopl je stranou; v těch bílých podvlékačkách s vlajícími tkaničkami teď možná připomínal anděla, biblického cheruba s ohnivým mečem, neboť chytil stromek za stojánek a zvedl ho jako obří fakuli. Plameny zlobně zahučely – a malý Jiřík teď docela zřetelně viděl, že jsou to majestátně máchající křídla bájného ptáka Ohniváka, jenž odlétá do Svaté noci… Stromek obloukem opustil okno, v roji jisker padl do kypré závěje, hořel tam a jeho záře osvětlila celou zahrádku, vytrhla ze tmy zasněžené stromky a keře a obklopila je dramaticky neklidnými stíny.

V téže chvíli dolehl od kostela velebný zvuk půlnočních zvonů a děti se hořce rozplakaly.

Část čtvrtá

HOŘKOSLADKÉ HRY

Nastal čas třeskutých mrazů, kdy chlad zalézal až do morku kostí. Mrazivo bylo i v domě u Červené cesty.

Francek se ještě před oněmi nešťastně šťastnými Vánoci pokusil vyslyšet neustálé matčiny nářky, že jim do výměnku táhne, že stěna pod oknem pořád vlhne a dělá se na ní námraza, a vymyslel pozoruhodnou stavební úpravu. Dosud otevřenou verandu zatloukl prkny, uzavřel ji od podezdívky až po střechu do důkladného bednění. Uvnitř nové místnůstky, do níž teď byl vstup z boku podivnými dveřmi (ty kdysi sloužily jako dvířka ve vratech Boučkovy stodoly!), se ocitly nejen původní tři schůdky k verandě, ale dokonce i okno do pokojíku rodičů. Hanka tak sice získala více požadovaného tepla, ale nádavkem také celodenní šero, takže ona se zašíváním a Martin s novinami - hlavně s Provaznickými listy, které vždy studoval přes drátěné brejličky s neobyčejnou důkladností od nadpisu až po tiráž - teď museli chodit na uzavřenou verandu, přejmenovanou na pavlač. Sem světlo přicházelo dlouhými okny, dělenými na úzká pole; byla to právě ta okna, která Francek kdysi výhodně koupil od Šimečka, a která do této chvíle čekala v kůlně na svoji příležitost.

A možná, že s těmi okny z nádražní čekárny sem skutečně přišla i jakási atmosféra železniční stanice; jako by ti lidé, sedící tu na židlích v úzké chodbičce před obílenou prkennou stěnou a hledící na dvůr přes řady skleněných tabulek (kde na každé bylo dole v rohu vyleptáno kolo lokomotivy s andělskými křidélky), čekali na příjezd vlaku, jenž je odveze daleko, až někam do krásných exotických zemí, kde bílé domečky jsou rozhozeny mezi palmami na březích azurově modrého moře…

Když se starý Martin, jenž si při vánočním hašení zvednutím soudku s vodou strhl záda, belhal v předklonu přes dvůr, tou dobře vyšlapanou trasou od záchodové budky k domu, ťukal hůlkou na chodníčku (ze kterého Katka denně pečlivě smetala sníh) a hekaje při každém kroku proklínal celý svět, míjel občas na pavlači Francka, jenž si mazal popálené dlaně jakousi ohavně páchnoucí černou mastí a omotával je dlouhým pruhem obinadla.

Martin na syna zavrčel: „Vidíš, jak jsme dopadli! To zavinily ty tvý panský choutky! A mohlo to bejt ještě horší – kdyby nebyl Pánbůh tak slitovnej!“

Francek neodpovídal; věděl, že s otcem je zbytečné se hádat. Se zaťatými zuby se snažil zvládat své každodenní povinnosti; a bylo to chvílemi opravdu nesmírně těžké, protože v jeho rukou, které sevřely hořící vánoční stromek, jako by se ty sžíravé plameny usadily natrvalo. V práci si navlékal starou rukavici a bral si dvojitý špinflek, aby mu soukané a stáčené konopí nerozdíralo puchýře na spáleninách. Byl samozřejmě kvůli tomu pomalejší a neohrabanější.

„Co máš s rukou?“ zastavil se u něj Šimeček. Šéfovu ostřížímu zraku nikdy nic neuniklo.

„Nic zvláštního. Trochu jsem se spálil. To se brzo zahojí.“

„Můžeš dělat?“

„Ale jo…“

„No, jak tak koukám, soukáš ty provázky hůř než bába chlupy na bradě! Zvládneš to?“

„Ale jo, pane šéf!“

„Jen aby! Jestli ti to bude dělat problémy, tak bych tuhle práci musel dát někomu jinýmu. A co s tebou? Nejsem zaopatřovací ústav! No, možná bych tě mohl poslat do skladu, že bys tam pomáhal ženskejm pytlovat zboží. Ale upozorňuju tě, že za to je o hodně míň peněz!“

„Já to zvládnu, pane šéf, buďte bez obav!“

Pravda, to zranění Francka trochu znepokojovalo, ale věděl, že spálenina se časem zahojí. Jeho skutečné trápení mělo mnohem hlubší důvod. Stále častěji ho svírala skrytá úzkost, ke které se zatím nepřiznal ani Kateřině, a která v něm rostla jako balvan, tížila nu prsa, že ani nemohl vydechnout…

V noci se někdy probouzel, hleděl do tmy a říkal si v duchu: Je to prokletí, prokletí Routovy rodiny, ze kterýho se nedá uniknout… Tomeš, Anežka… chudák Anežka (krátce po Vánocích se zbytky rodiny sešly na jejím pohřbu a bylo to jako tryzna nad marností světa)… a teď i já… Kdo to prokletí na naše hlavy přivolal? Dědeček Maxmilián svým bláznivě veselým životem? Otec Martin svou strohou přísností? Nebo si za všechno můžeme každý sám? A ta chyba je jen někde v naší povaze…? No, jistě, kdybych tak strašně netoužil po koních, kdybych se na Anežčině svatbě neopil a nevzbudil v sobě skrytou pýchu, kdybych nedostal ten bláznivý nápad projet se na černém hřebci… Samé kdyby!

Teprve u odvodu lékaři zjistili, že Francek špatně vidí. Prý u něho při úderu kopytem do hlavy došlo k poškození očního nervu, takže mu ani brýle příliš nepomohou. On sám si toho předtím skoro nevšiml; moc nečetl, nitě do oušek jehel také nenavlékal, střílet s myslivci nechodil, a že na něco musí koukat hodně zblízka, aby to rozeznal dostatečně ostře, to mu přišlo celkem normální. Dokonce se při odvodu zaradoval, že vzhledem ke špatnému zraku nemusí na vojnu.

Jenže teď, když mu žár dýchl tak zblízka do tváře, až se mu v plamenech zjevily tisíce pukajících duhových koulí, začaly mu oči slzet a pálit. Často si je mnul, aby z nich vyhnal divnou mlhu, vatu, která se lepkavě usazovala na předmětech a zakrývala jejich skutečné tvary. Hanka mu uvařila odvar ze světlíku a chrpy, vymýval si tím pravidelně oči, a jeho stav se skutečně po nějakém čase trochu zlepšil. Ale už si nikdy nebyl jist, jestli je mašna správně zahnutá přes háček, jestli léra opravdu dobře sedí, jestli se pramen nepřekrucuje nebo netřepí, jestli se u navíječky nevysmekla šňůrka mimo cívku a nevytváří příšerný chuchvalec… Nebyl si jist, pokud se snažil dívat očima. Naštěstí už to měl všechno dávno v prstech, pracoval podle hmatu, cítil v dlani potřebné množství materiálu, rozeznal podle chvění léry, jaká rychlost je na stroji nastavena, stačilo mu brknout bříšky prstů o pružící šňůrku, aby věděl, že se krásně navíjí, že klade závit vedle závitu… Tím horší to bylo poté, co ztratil v popálené ruce cit, co ji musel schovávat v tlusté rukavici…

Jenom přežít do jara! Pak už to bude jistě lepší. Musí to být lepší!

Aby udělal Katce radost (a sobě radost z její radosti), obětoval Francek celé dvě koruny za lístky a vzal ji jednoho večera do Sokolovny, kde se promítal biograf. Tuhle část Kostelce skoro neznali; neměli žádný důvod sem chodit. Sokolovna byla dlouhá, potemnělá budova s vysokými, úzkými okny, v nichž se právě odrážel hasnoucí svit červánků. Na ozdobné věžičce rozpínal křídla hrdý dravec, pod přístřeškem u vchodu mohli na prkenné desce pod lipovými ratolestmi, omotanými trojbarevnou trikolórou, číst vyvěšená hesla: V ZDRAVÉM TĚLE ZDRAVÝ DUCH a VŠESOKOLSKÝ SLET V PRAZE – VELKÁ SLAVNOST UVĚDOMĚLÉHO VLASTENECTVÍ. Také tam byl rozpis různých cvičení a přednášek a nechyběl plakát, zvoucí na filmové představení C. K. POLNÍ MARŠÁLEK.

Francek znal biograf z vyprávění, ale ještě nikdy ho neviděl. Když vstupoval do sálu se zatemnělými okny, kde u stropu svítily elektrické žárovky, měl slastně mrazivý pocit - podobný, jako když se jednou o pouti, ještě jako nedospělý výrostek, odvážil s kamarády do kabinetu hrůzy, jenž tenkrát přijel na újezdskou pouť. V tom velkém plátěném stanu bylo k vidění šestinohé tele, železná panna čachtické paní, zakrvácená kudla, kterou vrah Vonásek podřezal svých sedm dětí, egyptská mumie, která by se prý dala oživit, kdyby někdo dokázal přečíst záhadný nápis na její dřevěné rakvi – a vrchol všeho, živý vlkodlak, chycený prý četníky v Transylvánských horách! Ta příšerná obluda vypadala skoro jako člověk, měla na sobě jenom krátké kožené spodky, jinak byla dočista nahá, ale po celém těle, i v obličeji, porostlá dlouhými šedými chlupy. Jen bělmo očí se lidské šelmě blýskalo; řvala, cenila zuby a cloumala mřížemi klece… A pozoruhodné bylo, že když kluci po představení obešli stan a potají nadzvedli u země zelené plátno, zahlédli vlkodlaka, jak docela poklidně sedí na židli, pije pivo a rozpráví s ředitelem kabinetu!

Francek s Katkou teď usedli na očíslované židle a s napětím se zadívali na jiné plátno, tentokrát dočista bílé, natažené v černém rámu vpředu na pódiu. Co se tam asi objeví? Francek byl skeptický, okamžitě usoudil, že to nebude „jako živé“, jak mnozí s nadšením vyprávěli, ale nejspíš nějaká stínohra, jako když on sám doma dětem pomocí stínů rukou, vrhaných na zeď kuželem světla z petrolejky, vytvářel věrohodné a živě se pohybující siluety husy, psa nebo koně.

V sále se zhaslo, plátno se rozzářilo – a na něm se začaly míhat všelijaké nápisy. Francek je nedokázal přečíst, písmena měl rozmazaná, opět si s trpkostí uvědomil, jak špatně vidí.

Za zády jim kdosi zasyčel: „Mladá paní, sundejte ten klobouk, vaše umělé třešně mě nezajímají, já chci vidět film!“

„To je urážlivé, říct dámě, že vás její klobouk nezajímá,“ odsekla Katka s hranou dotčeností a s šibalskou jiskřičkou v oku, ale přesto pokrývku hlavy sundala a položila si ji do klína.

Muž za nimi se nadechl, aby se obhájil…

Ale neřekl nic, protože z čela sálu najednou vyjeli koně! Skuteční koně se vším všudy, jako živí! Execírka husarů za zvuků břeskného pochodu! A vzápětí jako by se člověk nějakou klíčovou dírkou zadíval na obrovské lidské postavy, které chodí a mluví! A dokonce zpívají! Francek sledoval s úžasem jeden obraz za druhým; teprve po chvíli si uvědomil, že je tam i nějaký děj. No, jistě, ten mazaný strejc se převlékl za maršálka a komandoval celou posádku, všechny je pěkně napálil a znemožnil… To vypadá jako ony legendární historky o bláznivém dědečkovi Maxmiliánovi!

Francek se otočil ke Kateřině, která se smála docela bezostyšně a nahlas, její smích zurčel jako šumavská horská bystřina a kolem jejího „sóla“ postupně narůstal sborový chechtot a řehot, mohutněl každým okamžikem a posléze byl už tak silný, že cvičební kruhy se uvolnily a sjely dolů, žebřiny na zdech nadskakovaly a lana, určená ke šplhání, která pro Sokoly nedávno zhotovila Šimečkova dílna, se začala svíjet, jako by to byli živí hadi přivázaní u stropu za ocasy. A Francek se už neudržel a také se rozesmál. Bylo to prostě nakažlivé…

Během jedné z četných přestávek, zatímco zřízenec sypal uhlí do vysokých kamen, promítač nasazoval do přístroje cívku s dalším kouskem filmu a lidé se dohadovali, jak ten příběh asi dopadne, čekala Kateřina v předsálí na Francka, jenž stál ve frontě před stolečkem s občerstvením, aby jí koupil preclík a k němu skleničku žluté, ostře šumící limonády. Tu k ní přistoupil právě ten muž, jenž měl prve v sále připomínky k jejímu klobouku. Řekl, že mladá paní je nejen krásná, ale i vtipná, když ho tak pohotově usadila, což ho prý zaujalo; mimochodem už několikrát si všiml, jak dramaticky a sugestivně umí vyprávět a jak výraznými gesty svá slova doprovází. A zeptal se jí, jestli někdy nezkoušela hrát divadlo.

Kateřina měla co dělat, aby překonala další nutkání k bláznivému smíchu. S poťouchlým výrazem odvětila, že divadlo hrát nezkoušela, ale moc by ji zajímalo, jaké divadýlko na ni hraje on, a pokud ji chce svádět, tak to má tedy smůlu, protože tadyhle právě přichází manžel. Popadla z Franckovy ruky preclík a zahryzla se do něj jako veverka, jen to zakřupalo.

Cizí muž bezděky zasykl a přejel si jazykem po svých chatrných, vykotlaných zubech. A rychle zavrtěl hlavou, když mu Kateřina s bezelstným úsměvem kus svého preclíku nabídla. Omluvil se, že se ještě nepředstavil, že se jmenuje Václav Lipanský, je učitelem na zdejší měšťance, cvičitelem Sokola a vedoucím souboru divadelních ochotníků, kteří každý rok nacvičí k výročí republiky nějakou zábavnou a přitom morálně a vlastenecky povzbudivou hru. Se sebevědomým úsměvem přiznal, že měl vloni konflikt s panem kaplanem, když proti jeho Pašijovým hrám nasadil Tylova Jana Husa. No, a právě letos se rozhodli nastudovat Lucernu od Aloise Jiráska, lidovou báchorku o duši českého národa, mají to už herecky obsazené, tady na venkově najde člověk figury jako vystřižené, ti lidé ani nemusí hrát, ti už prostě takoví jsou… Akorát s Haničkou je problém, Hanička, schovanka mlynáře, by měla být děvče jako poupátko, něžné, citlivé a přitom hrdé a statečné, tu nelze hrát jako nějakou dryáčnici z jarmarku, ale ani jako upejpavou puťku, co jenom sem tam něco tichounce pípne… Všechny ty holky, co to zatím zkoušely, jsou prostě hrozné! Ale mladá paní Routová je přímo ideální typ na mlynářovu Haničku, to by byl přímo hřích to nezkusit, vždyť to nic nestojí, prostě přijde a zkusí to, a když se jí to nebude zamlouvat, tak zase odejde…

„Hučel jako piliňáky!“ zhodnotila Kateřina později učitelův řečnický výkon. Ovšem pravdou je, že se nechala zviklat, že se tomu obstarožnímu mužíčkovi (s pivním bříškem a pleší pečlivě maskovanou přečesaným pruhem napomádovaných vlasů!) podařilo vzbudit její přirozenou zvídavost, takže mu nakonec slíbila, že se ve středu navečer zastaví v Sokolovně na pravidelné zkoušce divadelního souboru Česká lípa.

Tak začalo období, kdy Kateřina při zatápění v kamnech, vaření, mytí nádobí, zametání či praní rozmlouvala zvláštně povzneseným hlasem s neviditelnými osobami; najednou přestala v půli slova a odběhla ke stolu, aby nahlédla do silné ohmatané brožury v šedých deskách, na kterých byla namalována dvojice masek, z nichž jedna se smála a druhá plakala. Kateřina si přečetla podtrhané věty, pak chvíli mumlala se zavřenýma očima, znovu mrkla do knihy a uspokojena odběhla do chodičky, zaklekla na starou houni a namočila kartáč do kýble s horkou vodou, drhla sukovitá prkna podlahy (nakolik se asi podobají oněm „prknům, která znamenají svět“?) a přitom se posmívala nepřítomnému panu hraběti, že je mlsný kocour.

Jednou bylo Hance divné, že se v chlévě nějak dlouho svítí, a ulekla se, že se tam něco zlého přihodilo. Hodila přes ramena vlňák, přeběhla dvůr, kde se už kolem vymetené cestičky vršily mohutné sněhové bariéry, a srdce se jí zastavila až v hrdle, když skrze prkenná dvířka, obložená tepelnou izolací ze slámy a pytloviny, zaslechla vzlykání. Prudce je rozrazila dokořán – a uvnitř, v matném světle olejového kahánku spatřila zvláštní scénu: Katka klečela ve slámě vedle kozy, objímala ji kolem krku a tklivě ji prosila, aby nechodila s lucernou přes černý les ke starému zámečku, protože je to pro ni ponižující.

Hanku napadlo, že se její snacha zbláznila; opatrně ji oslovila, pamětliva toho, co se kdysi stalo v Huti, kde nenadále zešílel soused Kameník a celou noc pak ohrožoval svoji rodinu sekerou: „Kačenko, pojď domů! Lehneš si hezky do postýlky, odpočineš si. Já už to všechno za tebe dodělám.“

Katka na ni chvíli nepohnutě zírala přes hřbet pomekávající kozy, pak se rozesmála, chechtala se opravdu jako blázen a nemohla přestat…

Hanka zrudla, rozpačitá a najednou celá zlostná. „Tak já jsem ti pro legraci!“

„Nezlobte se, maminko,“ škytala Katka, „jenom mi to přišlo tak komický… Učím se roli, budu hrát divadlo… Francek vám nic neřekl? To je celý on; co si nezařídím sama…“

Někdy v dubnu, kdy vzduch pronikavě zavoněl jarem, posedla Francka zvláštní touha; napadlo ho, jak by bylo krásné vydat se někam hodně daleko, do neznámých zemí, jejichž obrazy mu najednou vyvstaly před očima jako dokonalé kolorované rytiny: uviděl zástup nákladem obtížených velbloudů, vedených muži s ručníky na hlavách přes písečné pahrbky nekonečné pouště, spatřil slony, prodírající se džunglí plnou číhajících tygrů a nesoucí na hřbetech hravé věžičky, v nichž se skrývají krásné, perlami ověšené indické princezny, ucítil slanou vůni moře a uslyšel křik racků nad útesy, kde v pěně příboje zvolna klesá ke dnu ztroskotaný koráb… Odkud to všechno mohl znát? A pak si najednou vzpomněl na neblahý osud vypůjčené obrázkové knihy, kterou mu otec otloukl o hlavu, a která pak, roztrhána na kusy, skončila v potoce. A zachvěl se smutkem; ano, tenkrát rozvodněný Kostelecký potok odnesl i jeho dětské sny…

Možná, že onu nostalgii po dálkách v něm probudila – ač to na první pohled vypadá jako protimluv – nová zakázka v Šimečkově továrně. Koncem dubna se skladiště zaplnilo pytli se sisalovým vláknem, které má tu mimořádnou vlastnost, že je velmi odolné proti vodě, že nenasákne ani nezpuchří. Proto se z něj dělávaly rybářské sítě a podběráky. Překvapivé však bylo, když Tonda přivezl plný náklaďák zvláštní lehké drti a vysypal ji ve skladišti na dlážděnou podlahu. Vypadalo to jako nějaká drobně nalámaná světlá kůra, ale když do záhadné hmoty Francek ponořil dlaň a zvolna ji přesypával, hned poznal, že je to stejný materiál, ze kterého se dělají špunty do vinných lahví. K čemu to může být dobré? Pro jaký bláznivý nápad se zase Šimeček nadchnul?

Brzy se dočkal odpovědi. Pan šéf všechny svolal do horní dílny na mimořádnou poradu a ukázal jim podivnou bachratou šišku z provazové pleteniny, která připomínala plod nějakého obřího ovoce na dlouhé stopce. „To jsou lodní nárazníky,“ řekl a vychutnával si výraz úžasu ve tvářích svých dělníků, „pár se jich vždycky věší na bok lodi, když přiráží k přístavnímu molu nebo proplouvá skrz plavební komory. Nárazníky chrání loď, aby se na bocích neodřela nebo jinak nepoškodila. A my je teď budeme vyrábět. Pojďte si tenhle vzorovej kousek okouknout. Co tomu říkáš Francku?“

Francek pečlivě prohmatal hustou pleteninu ze sisalových šňůr, tvořící oblý vak, naplněný čímsi chřestivým. Ucítil, že mezi vlákny uvízl kousek ostré skořápky z nějaké lastury, do nosu mu zavanula nahořklá vůně soli a rybiny. Parník s dýmajícími komíny a řadami svítících okének se probíjí zpěněnými hřebínky vln. Tam někde daleko vpředu čeká Nová země…

„Važte si toho, je to exportní zakázka,“ pokračoval Šimeček, „speciální objednávka pro řeckou flotilu. Financuje to ale nějaká americká banka. V dolarovejch úpisech. Američani jsou prostě králové světa. Řeknu vám, pánové, jestli někdo vyhrál tu poslední válku, tak jsou to Američani! Celá Evropa je u nich zadlužená! Ti v tom zkrátka umějí chodit, my jsme proti nim úplný žabaři.“

Neřekl ale nic o tom, že mu tuhle zakázku dohodil z protekce bývalý kamarád z legií, který pracuje na ministerstvu obchodu.

Celé následující jaro pletli Šimečkovi provazníci sisalové vaky a plnili je dobře upěchovanou korkovou drtí. Kromě toho začali vyrábět z kokosové příze malé obdélné rohože, neboť se stalo módou u lepších lidí mít je přede dveřmi, aby si o ně příchozí čistili zaprášené boty. Když tahle ostrá palmová srst každodenně procházela Franckovýma rukama, představoval si v duchu kokosové ořechy. Prý vypadají jako scvrklé hnědé hlavičky obrostlé hřívou tvrdých vlasů, jako trofeje lovců lebek, o nichž tak rád vyprávěl dědeček Maxmilián… Kdo ví, jestli i ve Franckovi neuvízlo něco z Maxmiliánova dědictví, malý, ale přesto znepokojivý zlomeček tulácké touhy?

„Jak to jde?“ zastavil se u něj Šimeček.

„Dobře, pane šéf.“

„Tak jsem slyšel, Francku, že tvoje žena je utajená slavná herečka!“

Francek se začervenal. „No… to snad ne… jenom jí učitel přemluvil… nacvičujou takovou hru…“

„Vím,“ usmíval se Šimeček, „všechno vím, Francku. Lipanský ji moc chválí. Prej talent od Pánaboha - a když tohle řekne Lipanský, kterej je ateista a zapřisáhlej nepřítel církve, tak to musí něco znamenat! Viděl jsi nějakou zkoušku?“

„Ne, to, ne… To by ani Katka nechtěla… Ona by se přede mnou styděla, že prej bych se jí smál, jak to kazí a jak to neumí. Zakázala mi chodit na zkoušky. Až prej to bude sakumprásk hotový, až na tý… prémii, nebo jak se to říká…“

„Premiéře! No, to má asi pravdu. Náš řidič Tonda jim sehnal dva reflektory s uhlíkovejma lampama, ty dávají šajny jako hrom, a když se světlo pustí přes různě zbarvený skla, je to učiněná pohádka… No, a Tonda povídal, jaká jsou fajn parta, jak se tam nasmějou…“

„Katka se moc ráda směje.“

„Taky si myslím, že to je pro ni jako dělaný. Může se tam vyřádit. Tuhle prej byla náramná legrace, jak Katka zkoušela líbání s mladým Krumphanzlem, víš, ten hraje toho mlynáře, jak se do ní nakonec zamiluje… No, a Tonda říkal, že pořád nebyl Lipanskýmu jejich polibek dost dobrej, křičel na ně, že je v tom málo vášně, že by jim to lidi nevěřili… A doporučil jim, ať s tím nezdržujou při zkoušce, ať si to trénujou ve volným čase…“

Šimeček nedokončil větu, protože si povšiml, jak Francek zaťal zuby a nervózně proplétá prsty. Zasmál se a pleskl ho po rameni: „Snad bys nežárlil? Přece víš, že je to jenom jako!“

Francek se křečovitě pousmál, ale neřekl už nic. Toho dne odešel z práce v hlubokém zamyšlení.

Zato Šimeček se tvářil velice lišácky, když navečer nahoře v kanceláři probírali s účetní Martičkou měsíční uzávěrku a on se k ní naklonil velice blízko, vnořil tvář do jejích heřmánkem vonících vlasů a důvěrně jí pošeptal: „Myslím, že si zasloužím nějakou sladkou odměnu…“

Stromy se převlékly do svatebního. A nejen v zahradách; najednou se ukázalo, kolik divokých třešní ptaček se skrývá v zeleném příšeří lesů, neboť stráně se rozzářily jejich bělostnými závoji. Vlahý vítr roznášel do vlhkých luk nad Kostelcem opojnou medovou vůni, a když chvílemi zadul silněji, vypadalo to, že se žene pozdní sněhová vánice. Byly to však jen tisíce opadaných okvětních lístků.

Babička Hanka si uvázala sváteční šátek a děda Martin vytáhl ze skříně naftalínem páchnoucí oblek s pěknou pruhovanou vestou a k tomu obstarožní klobouk. Šel s hůlkou, trochu v předklonu (už se prostě nedokázal po tom nešťastném požáru narovnat), ale ještě pořád vypadal jako štramák. Tvářil se, že svou ženu vede v podpaží, aby lidé nepoznali, že se o ni vlastně opírá. Smekal a vlídně kýval sousedům na pozdrav. Hanka jednou rukou držela Martina a v druhé svírala útlé prstíky vnučky Manky. Ta měla bílé šatičky, na nohou klapající dřeváčky s namalovanými kvítky a ve vlasech mašli, vypadající, jako by jí na hlavu usedl nějaký obzvlášť velký motýl. Jiřík odmítal držet se babičky za ruku, připadalo mu, že je to nedůstojné pro velkého chlapa, který už na podzim půjde do školy, schválně se coural a držel si za nimi odstup nejméně o půl kroku.

Kam se tak svátečně vyšňořeni vydali? Obešli na náměstí kašnu a nový pomník padlých pod svěže zelenými lipami, zahnuli za kostel a zaklepali na dveře starobylé barokní fary. Otevřel jim pan kaplan, pravá ruka stařičkého děkana, mladý muž, který přišel na kosteleckou faru rovnou ze semináře a byl ještě nabitý energií a tvůrčími plány. Tvrdil, že musí podchytit věřící od nejútlejšího věku a postavit tak účinnou hráz kacířské výchově v téhle husitské republice evangelíka Masaryka. Zejména však pan kaplan nesnášel učitele Lipanského, o němž prohlašoval, že je ještě horší než evangelík, protože je neznaboh a za státní peníze kazí mládež! Není divu, že takovými přísnými názory nadchl starého provazníka Routu.

„Mluví mi z duše,“ pochvaloval si Martin, když vyslechl kázání (kde ovšem kněz formuloval své myšlenky ještě poměrně opatrně a jen v dvojsmyslných narážkách a podobenstvích), ale hlavně po návštěvě mnohem otevřenějších „biblických rozprav“, k nimž se scházeli na faře v užším kroužku, a kde je pan kaplan hostil čajem a sušenkami.

Hanka souhlasila s tím, když Martin navrhl, že by bylo záslužné vodit děti na faru, do nedělní školičky pro nejmenší, kde by se více přiučily správné víře a morálce, protože Francek na to nedbá a Kateřina je pohanka. Přece jen se ale Hance nezdálo, že by se to mělo provádět tajně, za zády rodičů. Zčervenala pocitem provinění, když zastřeným hlasem v neděli ráno podotkla, že vezme Manku a Jiříka s sebou na mši.

Katka nic nenamítala, vytáhla dětem ze skříně sváteční oblečení, řekla, že je ráda, že bude mít alespoň při vaření větší klid. No, jistě, aby mohla během krájení cibule a míchání omáčky nahlížet do knihy s odrbanými listy, na jejíž šedé obálce z tuhého kartonu se šklebí dvě masky: jedna má koutky úst zdvižené vzhůru a druhá svěšené dolů…

A Francek už vůbec nic nenamítal. Navzdory tomu, že jeho popálené dlaně se krásně zahojily a také mlhu z očí se mu pomocí světlíkového odvaru podařilo téměř vyhnat, pořád vypadal, jako když trpí nějakou bolestí. Někdy se zastavil a dlouze pozoroval Kateřinu při domácí práci, jako by si chtěl její podobu trvale vtisknout do paměti – anebo, jako by si ji představoval v nějaké jiné situaci…

„Co je?“ zeptala se Katka, když ucítila v zádech jeho soustředěný pohled.

„Nic.“

„Koukáš jako by ti ulítly včely!“

„Nevšímej si toho…“ zamumlal Francek a vyběhl ze dveří, jako by prchal. Celý večer bezcílně bloumal v lukách pod Matčinou horou, klopýtal o trsy ostřice, plašil vyhřívající se žáby a propadal se do močálovitých jezírek. Podrážky jeho těžkých pracovních bagančat drtily a zašlapávaly do černého bahna slunečnou žluť blatouchových květů. Měl pocit, že pracně budovaný dům, ten Dům u Červené cesty, který si s Katkou tak krásně vysnili, se jim pod rukama rozpadá. Poprvé od svatby se ho zmocnila strašná myšlenka, že Kateřinin svět je mnohem rozlehlejší než ten jeho, že svoji ženu nedokáže sledovat na jejích fantastických cestách, že zůstane beznadějně někde vzadu, daleko za ní, ztracený a zapomenutý…

Opřel se čelem o drsnou kůru vrby na hrázi rybníčku Prasečáku; slyšel, jak rákosí vzrušeně šumí, jak to ve vodě zašplouchalo, jako by se tam převaloval tucet kaprů, jak na pěšince zapleskala mokrá chodidla a u stavidla se kdosi kvákavě zachechtal. Francek to všechno slyšel a zmocňovalo se ho neblahé tušení, že lovec duší si opět hledá nějakou kořist. Nebyl však schopen prohlédnout; pálící oči měl plné písku a svět se mu ztrácel v mlžné vatě…

Učitel Lipanský si dělal čím dál větší starosti s vodníky; ten mladý nikdy nebyl tam, kde ho zrovna potřeboval mít. Marně na něj hulákal, aby, sakra, nevylejzal z toho potoka předčasně, aby skuhral za vrbičkami (naznačenými prozatím řadou židlí) a na mlynářovu schovanku aby vybafl teprve v poslední chvíli! Ještě horší to bylo se starým vodníkem; pravda, vysloužilý mistr bednářský býval kdysi hlavní duší všech cechovních radovánek a o jeho šprýmech se ještě dnes vyprávěly v Čihákově pivovaru legendy – jenže stáří se na něm neblaze podepsalo sklerózou a špatným sluchem. „Co s chlapem, který si nepamatuje text a neslyší nápovědu!“ zoufal si učitel Lipanský. Současně si však byl vědom, že je to pocta, možná poslední pocta pro veterána – a když viděl, jak stařík ožívá, jakmile vleze na pódium, jak se tam doslova tetelí blahem, bylo mu ho líto a uvažoval, že to musí nějak zaonačit, aby se „vlk nažral, a koza zůstala celá“.

Také obsazení Skřivana do role vesnického šumaře nepovažoval pan režisér za příliš šťastný nápad, ačkoliv trafikant byl blahem bez sebe, když dostal do rukou opravdový klarinet. Šlo sice jen o pouhou rekvizitu, starý krám, schopný vydat nanejvýš pár falešných, pisklavých tónů, ale Skřivan se nemohl nabažit hry, foukal do klarinetu neustále, rušil tím repliky ostatních, a když měl potom sám něco říct, netušil souvislosti děje a směle improvizoval: například nabídl obecenstvu, že zahraje svoji nejnovější skladbu, nebo začal vyprávět nějakou příhodu z války v Tyrolích. Lipanský pochopil, že ten člověk je doopravdy blázen. Protože však nikoho jiného neměl, nechal Skřivana jako figuru do počtu a jeho repliky rozdělil mezi ostatní představitele muzikantů.

Nebýt mladé paní Routové, snad by Lipanský podlehl depresím ze hry, která mu kynula jako těsto v díži a rozbíhala se mu pod prsty na všechny strany. Jakmile se však na pódiu objevila Katka, stalo se něco zvláštního; i sám režisér zapomínal, že by ji měl svými pokyny nějak usměrňovat a jenom okouzleně zíral. Ne, ta žena nebyla nějak zvlášť krásná (znalci říkali, že se ani zdaleka nemohla rovnat Franckově sestře Anežce), ale jak uměla rozehrát mimiku tváře a výrazy svých velkých očí, jak jí bylo s jejími rozmáchlými gesty hned všude plno, na tom zkrátka bylo něco fascinujícího! A když přece jen ve smutném momentu zmlkla, povzdychla a přitiskla si šáteček k očím, tu zaslzel i sám pan režisér.

A přesto právě Katka mu měla připravit největší zklamání! Začalo to docela nenápadně. Při jedné z květnových zkoušek pronesl Lipanský ke svým svěřencům ideově povzbudivou řeč. Prohlásil, že ta Lucerna, se kterou musí jinak svobodný mlynář vodit zámecké panstvo po lese, kdykoliv si jen vzpomene, je symbolem národního ponížení, je tím myšleno to otrocké pouto, které nás kdysi vázalo k temnotám plným fanatických katolických jezuitů, velkopanských Němců a lichvářských Židů; naštěstí uprostřed toho lesa nepřestává kvést Slovanská lípa, kterou musíme bránit celou duší a celým srdcem, nehledě na oběti… Rozohnil se a omámen krásou svých přirovnání málem zapomněl, co chtěl vlastně říct. Měl totiž v úmyslu odsoudit májovou pobožnost, chystanou s velkolepou pompou místním kaplanem. „Ten chlap nenávidí husity a nemá rád tatíčka Masaryka!“ hřímal Lipanský na zkoprnělé herce, „a proto doufám, že nikdo z vás, nikdo, komu je myšlenka vlasti drahá, se té mariánské maškarády nezúčastní, ani tam nepošle své děti!“

Nastalo zaražené ticho, během něhož si Katka vzpomněla, že její dceruška se učí nějakou říkanku o Panně Marii a že babička Hanka sedává každé odpoledne na pavlači s jehlou a nití a pilně přišívá věnečky ze sušených květů k vypůjčeným krajkovým šatičkám. Zmocnila se jí předtucha, že se schyluje k nějakým nemilým komplikacím…

Májová pobožnost se opravdu vydařila; zrána sice zkropil Kostelec jemný deštík, ale pak vysvitlo slunce – a vypadalo to, jako by andělé vrhali skrze otvory v oblačném závěsu zlatá kopí ve snaze zasáhnout špici kostelní věže. Nejspíš sám archanděl Michael vyhrál tu soutěž, neboť cibulovitá báň se náhle rozzářila, jako by vzplála nebeským ohněm, rozezněly se zvony a duhová brána se vyklenula od Matčiny hory až po Čertovy kameny.

Manka se třásla velebným strachem, bolelo ji břicho a chtělo se jí zvracet. Babička Hanka jí potřela spánky francovkou a trochu toho univerzálního všeléku jí kápla na kostičku cukru. Dívenka se rázem uklidnila, cucala vzácnou dobrotu a vyvolala tím závist u bratra Jiříka, který si ihned také začal stěžovat, jak hrozně ho bolí břicho. Šlo sice o velmi průhlednou lest, ale protože Hanka byla ve velkomyslné náladě, uštědřila i jemu jednu cukrovou kostku s větrovou příchutí. Děda Martin zabručel, že ty děti jsou cimprlich, že taková rozmazlenost za jeho mládí nebývala.

Nakonec tedy dorazili se vší parádou ke kostelu; čekalo tam neuvěřitelné množství lidu, udělali jim špalír, jako když vedou princeznu. Hanka se červenala z tolika pozornosti a pýchy, že právě její vnučku si pan kaplan vybral, aby přednesla zdravici Nebeské královně; Katka zase věděla, že v tom tu chudinku nemůže nechat, že ji musí podpořit. Sama moc dobře znala onu rozčilující horečku, jaká se zmocňuje člověka, když ví, že bude zanedlouho středem pozornosti. „Neboj se,“ řekla vyjukané dcerce, „básničku přece umíš. Prostě to odříkáš, jako kdybys byla doma; vůbec si nebudeš všímat, že jsou tam ještě nějaký jiný lidi. Budeš se dívat jenom na mě, rozumíš, já budu stát hned na kraji první řady a ty to budeš prostě říkat jenom pro mě.“

Manka horlivě přikyvovala, ale moc přesvědčeně nevypadala.

Napřed se sice těšila, ale čím víc se blížily ke kostelu, tím silnější v ní rostlo nutkání vyškubnout se, utéct zpátky k domovu, zalézt i v těch nadýchaných krajkách do úzkého tunýlku mezi dřevo, co je složené u plůtku za hnojištěm, do té útěšné skrýše, kam za ní nikdo z dospělých nemůže. Bohužel, babička s maminkou ji držely mezi sebou velice pevně, jako by tušily její záměry.

Mariánský oltář se téměř ztrácel pod záplavou květin; vznášela se nad nimi těžká, omamná vůně. Postrčili Manku dopředu; najednou stála sama, ztracená a bezmocná. „Tak říkej,“ slyšela za sebou šepot, „říkej!“

Zvedla oči nahoru, kde mezi kalichy bílých květů se černala tvář pod zlatou korunkou. Nojo, drží Ježíška, je to jeho maminka, ale nepodobá se naší mamince tak jako u hrnčíře Kukačky, tahle je v obličeji umouněná jako horníci, když se navečer vracejí na kolech z radenických dolů…

„Říkej,“ syčel pan kaplan, „Matičko nebeská…“

„Matičko nebeská,“ šeptala z druhé strany Katka.

„Matičko nebeská!!“ napovídala Hanka s mírným zpožděním.

„Matičko nebeská,“ opakovala po nich Manka rozechvěle a brada se jí třásla.

„Nahlas!“

„Nahlas,“ vzlykla Manka, neschopná už rozlišit mezi pokyny a textem básničky…

Pan kaplan obrátil oči k nebi a začal se zřejmě docela soukromě modlit.

„Matičko nebeská, královno máje,“ zarecitovala vtom Katka hlasitě a naplno. Lidé se po ní překvapeně ohlédli. Zato Mance se okamžitě ulevilo, jakmile uslyšela důvěrně známý matčin hlas, a s chutí se připojila.

„Ke cti tvé kvete luh, šumějí háje,“ pokračovaly společně a jejich zvučný dvojhlas se šířil mezi pilíři kostelní lodi a stoupal až pod oblouky barokní klenby, proplétal se mezi mramorovými anděly s plamennými meči a přísnými světci s nástroji utrpení, zalétl až k zářícímu trojúhelníku nad oltářem, z něhož vše sledovalo pozorné Boží oko a na němž seděl Duch Boží v podobě holubice.

„Zpěv ptáčků k tobě již na pozdrav letí, chtějí být k tobě blíž, jak my, tvé děti…“

Duch Boží, vtělený do holubice, se pohnul, zatřepal křídly, vznesl se nad hlavy shromáždění, s hlučným pleskotem zakroužil kolem prastarých fresek a pak vyrazil otevřeným světlíkem vzhůru k modrému jarnímu nebi…

A všichni ustrnuli nad tím zázrakem.

Májové noci byly teplé a Katka nechávala okno dokořán. V polospánku vnímala nad kvetoucími zahradami vlny vůně, skrze něž proplouvala tenká loďka měsíčního srpku. Z dálky dolehlo zahoukání půlnočního rychlíku; i v této chvíli jsou nějací lidé na cestách, podřimující v rytmu udávaném spárami kolejnic, zatímco vlak je unáší k neznámým cílům… Skoro se vzbudila, plná nejasného toužení; najednou si uvědomila, že i Francek vedle ní na kanapi dýchá nějak divně, nepravidelně a trhaně, jako by se zajíkal.

„Není ti špatně?“ zeptala se.

Dlouho neodpovídal, ale bylo docela jisté, že je vzhůru.

„Možná bys chtěla do většího města,“ řekl najednou z ničeho nic. „Klidně bys mohla studovat na nějakejch školách. Ty na to máš hlavu. Mohla bys bejt milostpaní, jako paní doktorová, mohla bys mít za manžela nějakýho fabrikanta, mohla by si klidně třeba i hrát v biografu, ty na to máš. To jenom já tě držím při zemi jako závaží, já tě táhnu zpátky mezi ty mizerný provázky, k tomu životu od vejplaty k vejplatě, držím tě jako v kleci v tomhle nanicovatým baráku, kterej je slepovanej málem z bláta jako vlaštovčí hnízdo, a nutím tě tady snášet věčný rejpání svejch rodičů…“

Položila mu dlaň na ústa. „Tiše,“ sykla, „ať nevzbudíš děti! Takovýhle řeči nepotřebuju poslouchat! Kdybych tady nechtěla bejt, tak mě neudržíš ani párem volů! Je ti to jasný? Andresové si nikdy nenechali poroučet! Od nikoho na světě! A ty se přestaň tvářit jako boží umučení – škodí to zdraví. Nebo se mi doopravdy přestaneš líbit! Kdo se má pořád koukat na zachmuřenýho chlapa?“

Tiše se zasmála, překulila se k němu a pokryla mu tvář polibky. Nejsou snad ti mužští blázni?

Najednou začínala tušit, odkud asi vítr vane: vybavil se jí velký šéf Šimeček a jeho úsměvy vypelichaného světáka, když ji tuhle jakoby náhodou potkal před koloniálem a vyptával se s nebývalým zájmem, jak pokračuje nácvik divadla a jestli jí to nekomplikuje rodinný život… Dojemná starostlivost!

A když včera Katka vešla do sálu sokolovny, ovanul ji mráz, ačkoliv venku byl teplý a slunečný den. Učitel Lipanský po ní šlehl vražedným pohledem: „Zklamala jste mě, paní Routová (už pro něj nebyla Kačenkou!), těžce jste mě zklamala. To je zrada, to, co jste nám provedla, to je vysloveně rána do zad! Něco tak podlého jsme si od vás opravdu nezasloužili! Nemáte žádný charakter, paní Routová, nezlobte se, že vám to musím říct takhle tvrdě. Jen si jděte ke kaplanovi, na faře vám jistě bude lépe! Je nesmírná škoda vašeho talentu, ale nikdo není nenahraditelný.“

Katka se rozhlédla po přítomných, ale všichni uhnuli pohledem, rozpačitě zírali do země, jako by jim právě upadla koruna, někam se zakutálela a oni ji nutně potřebovali najít. „Zneužila nás,“ podotkl mladý Kruphanzl, co hrál mlynáře. Katka se ušklíbla; vzpomněla si, jak se mu tuhle, když zkoušeli milenecké objetí, nadouvala přední kapsa u kalhot – a poté co Katka podotkla, že by si ten svazek klíčů měl dát jinam, zrudl jako pivoňka.

Jeden lepší než druhý, jen co je pravda! Otočila se na patě a práskla za sebou hodně hlasitě dveřmi. Sotva ale ušla pár kroků od sokolovny, někdo na ni zavolal. Trafikant Skřivan! „Počkejte, Katko,“ mával holí a usilovně za ní pajdal na své dřevěné noze, „doprovodím vás. Co bysme tam pohledávali, viďte? Třetího muzikanta bude hrát Vosátko! Jak může hrát muzikanta, když nerozezná fis od cis! No, řekněte? A jak může místo vás hrát Haničku ta Marta Kučerová? Taková nanicovatá vychrtlina? Ale má holt protekci, dělá u Šimečka v účtárně, a nejen účty, víte, ale i jiný, dočista jiný věci. Pan šéf ji přivezl do sokolovny v autě, jako nějakou velkou dámu, jenom chvilku předtím, než jste přišla. Ale nebuďte z nich smutná, jsou to hlupáci, vůbec nerozumí hudbě, můj umělej klarinet je jim k smíchu…“

„Zahrajte mi, Skřivane!“

Stařík se rozzářil, uchopil hůl napříč, přitiskl ji ke rtům a spustil kaskády jásavých skřivánčích trylků…

Co bysme tam pohledávali?, opakovala si v duchu Katka, když teď rozpínala Franckovi starou plátěnou košili, ve které spával, hladila ho zamyšleně po chlupaté hrudi - a najednou se k němu prudce a vášnivě přitiskla….

Za otevřeným oknem ještě stále plula měsíční loďka na vlnách májové vůně.

Routovy děti rozeznávaly dny v týdnu podle typických činností: když všude stály kbelíky s vodou, vzduch voněl mýdlem a košile na šňůrách mávaly ve větru strašidelnými rukávy, pak bylo nepochybně pondělí; ale když tatínek přišel dřív z práce a hned začal březovým koštětem zametat dvůr, zatímco ženské lezly po kolenou, couvaly z kuchyně až na pavlačové schůdky, jako by se kály za nějaké hříchy, rejžáky jim skřípaly pod rukama a prskaly pěnu jako rozzlobené kočky, pak bylo zřejmé, že je sobota. Jakmile dědeček Martin děti přísně nabádal, aby nejedly maso, protože by se Pánbůh hněval (což nemělo logiku, neboť maminka ve všední dny maso stejně nevařila!), pak byl pátek. V neděli se maso naopak peklo, z trouby to vonělo po celé kuchyni, žárem rozpálená Katka házela do pekáče se zlátnoucím králíkem hrsti kmínu a nijak s tímhle kořením nešetřila, protože kmínu bylo vždycky dost, ten rostl na příkopech u Červené cesty jako prales. Francek přinesl ze zahrady hlávku zelí, dal jí do malých dřevěných sáněk a vozil ji sem tam ohlazeným žlábkem, v jehož dně číhal ostrý nůž. Za každé svezení zaplatila zelná hlávka kouskem svého těla, až z ní nakonec zbyl jen košťál, na který se děti radostně vrhly a schroupaly ho tak rychle a důkladně, že na šťastně přeživší sourozence opékaného hlodavce už nezbyla ani špetka.

K těšení na nedělní oběd patřil ještě jeden významný rituál. Francek zakýval na děti prstem, pozval je k sobě blíž, Jiříkovi, coby staršímu, vtiskl spiklenecky do dlaně minci a řekl: „Skočte mi k Čihákovi pro flaštík piva. A sobě od cesty kupte malinovku.“

Cesta k pivovaru už patřila mezi opravdová dobrodružství; to nebylo jako prolézat skrz plot ke Kukačkovi, pást kozu pod Matčinou horou nebo si hrát na Červené cestě! Pivovar stál až pod Zámeckým vrchem a sám vypadal jako nějaký zámek; jeho honosné, zubatým cimbuřím zdobené štíty se zrcadlily v hladině rybníčku Prasečáku a na kuželovitém cihlovém komíně se skřípavě otáčel nevrlý plechový panák, jehož temná silueta v dětech vzbuzovala úzkost. Raději vždycky popoběhly, aby už byly z dohledu té podivné větrné korouhvičky. Pak ještě musely projít po úzké pěšince podél železného plotu, za nímž číhali zlí lovečtí psi, sice vrčící a štěkající přes mříže z důkladných litinových tyčí, ale přesto svými vyceněnými tesáky budící náležitý respekt.

Oddychly si až na rozlehlém pivovarském dvoře, žíhaném žlutí jiskřícího prachu a modravou šedí ostrých stínů, kde to vonělo nasládle, jako by se někde poblíž pařilo seno; také to tam čpělo kvasnicemi a hořkostí.

Před vchodem obytného domu zastihli bývalého sládka a nyní majitele pivovaru Čiháka; pohupoval se v proutěném křesílku pod pergolou, po jejíchž sloupech a trámech se jako tlustí hadi šplhaly kmínky chmelového keře, usrkával pivo z malovaného džbánku, tvářil se ustaraně a zrovna říkal naproti sedícímu Šimečkovi:

„Úvěry! V tom vidím celej problém. Je moc úvěrů - a když se podíváš důkladně na jejich krytí, pak teprve vidíš, jak je chatrný.“

„Amerika nás jistí,“ namítl Šimeček.

„Na papíře… Všechno jenom na papíře! Říká se jim sice cenný papíry, ale přijde čas, že budou mít cenu jenom toho papíru, na kterým jsou vytištěný… Dluhopisy, akcie, bankovky… Co to je? Nic víc než písemný sliby, že ti někdo, někdy, něco dá… A když nedá, když řekne, že nemá, tak jsi v háji!“

„Dobrý den!“ pozdravily způsobně Routovic děti.

Čihák k nim vzhlédl a usmál se: „No vida, máme kšeft! Sice malej, ale zato jistej! Tak pojďte, caparti!“

Ačkoliv se blížilo parné červnové poledne, Čihák z věšáku vedle sklepních dveří sejmul starý zimní kožich, oblékl se do něj, důkladně pozapínal knoflíky a přes hlavu si shrnul kapuci. Teprve pak otevřel; z nitra sklepení, ozářeného elektrickým světlem, se mu vstříc vyhrnula oblaka bělostné páry a dýchl odtamtud mrazivý chlad. Děti slastně zatrnuly, ačkoliv tuto chvíli nezažívaly poprvé. Držely se v bezpečné vzdálenosti (jistota je jistota!), ale natahovaly krky a velmi opatrně nahlížely do pootevřeného průchodu. Přes Čihákova široká záda tam zahlédly stěnu z ledových kvádrů – a každý z těch kusů ledu neustále plakal, jako by mu bylo líto, že nemůže ven na rybník Prasečák, odkud ho ledaři v zimě vysekali, že je tady zavřený a odsouzený k potupnému rozpouštění, že jeho osudem nejsou bouřící jarní bystřiny ani bujná svoboda rozvodněných potoků, ale ošklivá železná kanálová mřížka uprostřed svažující se dlážděné podlahy, skrze niž nakonec celý vsákne do krysí stoky a nezůstane po něm ani stopa… Ale to už bude v době, kdy venku zaskučí první fujavice, svatý Martin přijede na bílém koni a svůj bělostný plášť rozhodí po celém kraji a ztuhlá hladina rybníka se pokryje stříbrnými hvězdičkami, z nichž se zrodí nový led, skvělá klouzačka pro kluky se šlajfkami, přichycenými kličkami na podrážky filcových bot. Jako kluziště však nevydrží dlouho, protože ledaři už si opět nabrousí sekery a háky a rozsekají ten veselý led na kvádry a po dřevěném žlabu je budou spouštět do temného pivovarského sklepa, kde se ty lesklé hranoly setkají se začernalými neforemnými kousky starého ledu, aniž by tušily, že právě potkaly znamení svého neblahého osudu…

Čihák vynesl z ledové sluje dvě ojíněné láhve s porcelánovými uzávěry, uchycenými na hrdlech důmyslným systémem drátěných páček; jednu velikou z hnědého skla, na níž vpředu vystupoval reliéf medvěda a plastický nápis VON BÜRNOW, druhou menší (a pro děti mnohem zajímavější), v níž jiskřila rubínová tekutina, o které věděly, že má lahodnou chuť rozpuštěných malin a po otevření z ní utíká spousta droboučkých, v nose štípajících bublinek.

S Čihákovou pomocí vložily ten vzácný poklad do provázkové sítěnky a vrácené drobné do Jiříkovy kapsy a už se chystaly vyběhnout zpátky k domovu, když je majitel pivovaru najednou přidržel za ramena, naklonil se k nim a řekl hlasem, jako by je zasvěcoval do spikleneckého tajemství: „Vyřiďte mamince, že bych s ní rád mluvil. Ať se u mě zastaví v kanceláři v úterý odpoledne. Nezapomeňte! Je to důležitý!“

Katka nechápala, co jí pan pivovarský může chtít, ale tím větší zvědavostí trpěla, když zaklepala na dveře jeho pracovny. Přišel osobně otevřít, vřele jí stiskl ruku, usadil ji do křesla a nabídl jí sklenku černého piva. Užasle si prohlížela krásně malované diplomy, zasklené a rozvěšené na zdech v ozdobných rámech, a také těžítka ve tvaru pivních soudků, rozestavěná na lejstrech, jejichž povážlivě nakloněné hromady pokrývaly téměř celou plochu psacího stolu. Teprve po chvíli si uvědomila, že Čihák něco vypráví, že padlo Šimečkovo jméno a jméno Lipanského…

„Co jste to říkal?“

Trpce se pousmál. „Víte, je to pro mne poněkud prekérní situace. Slíbil jsem představení Lucerny v rámci pivních slavností, které chceme od letošního roku každoročně pořádat v parku Železitých lázní. Měl by přijet i sám pan ministr. Jenže… ehm… byl jsem se podívat na zkoušce… sešla se tam sotva polovina lidí… někteří vrátili role na protest, že… no, prostě kvůli vám, však víte. Každopádně do poloviny června to představení nedají dohromady, pokud vůbec někdy… pan učitel Lipanský je z toho tak špatný, až mám strach o jeho zdraví… Pan Šimeček ho žádal, jestli by vám nemohl odpustit a nevzal vás zpátky…“

„Tak pan Šimeček žádal,“ povytáhla Kačka užasle obočí. „To jsou mi novinky! A co ta jeho favoritka?“

„Já chápu, že se vás to nemile dotklo, paní Routová, ale pan Šimeček je rozumný člověk, a když jsem mu vysvětlil, že je v sázce prestiž celého městečka Kostelce a dobré jméno našich podniků, okamžitě pochopil a začal do hlavní role prosazovat vás…“

„Tak vám děkuju,“ řekla Katka a rázně se zvedla k odchodu (ani pivo nedopila!), „docela jste mě, pane Čiháku, potěšil. Ale teď já vám řeknu svoje: Lipanský mi nemá co odpouštět a Šimeček se za mě nemá co přimlouvat!“

„A když vás poprosím sám za sebe?“

„U Lipanskýho hrát prostě nebudu!“

„A bez něj?“

„Jak bez něj?“

„Že byste to představení dala dohromady sama…“

Katka ztuhla a vytřeštila na Čiháka oči.

„Panenko skákavá!“ vydechla potom a sesula se zpátky do křesla.

Červnové večery trávily Routovic děti opět u babičky, protože maminka Katka mizívala z domova hned poté, co zvon z kostela dozvonil klekání a ona naposledy podojila kozu. Marně se však Jiřík s Mankou těšili, že se babiččina komůrka promění v divoké pohoří Dolomity, kde budou zuřit nelítostné přestřelky horských myslivců. Trafikant Skřivan s hrnčířem Kukačkou neměli teď čas, neboť činorodá Katka je naverbovala do svých služeb.

Francek se jednou cestou z práce zastavil v Železitých lázních a zjistil, že bledé, chudokrevné dámy, které ve zdejším krvavém prameni hledaly (a mnohdy marně) ztracenou životní sílu, nečekaně ožívají, se zarůžovělými tvářemi posedávají na lavičkách v habrovém loubí, pozorně sledují dění na pódiu pod přístřeškem (kde o nedělích hrávala promenádní hudba) a dokonce občas vyprsknou neudržitelným smíchem. A bylo skutečně zábavné sledovat kostelecké sousedy, jak zvláštními nadnesenými hlasy pronášejí podivné výroky. Zastavují se vždycky tam, kde Katka nechce, aby stáli, couvají zmateni jejími výkřiky, znějícími tu z houští, tu z cestičky nebo od fontány (jako by Katka byla přelétávající duch, který je hned tady a hned jinde, jako by byla nějaký hejkal z Hrozného dolu). A čím víc se herci snaží plnit její pokyny, tím víc se motají, vrážejí do sebe, koktají a zapomínají svou řeč… Pravda, komické to bylo, ale Francek se začínal bát, jaká ostuda s toho všeho vzejde, až se na představení přijdou podívat senzací a pomluv chtiví obyvatelé Kostelce - a navrch prý ještě nějací vzácní hosté až z Prahy! Právě proto musel obdivovat odvahu těch nadšenců; jeho by na pódium nikdo nedostal ani heverem. Trnul a žasl nad svojí ženou; uvědomoval si, že ji vlastně pořádně nezná.

Když Manka později, už jako dospělá, vzpomínala na onen podivuhodný den a večer, nebyla si jistá, co byla skutečnost a co pouhá představa, vzbuzená zjitřenou dětskou fantazií. V domě byly od rána všechny dveře dokořán, proudilo jimi zářivé světlo rodícího se dne, známí i neznámí lidé těmi dveřmi neustále přicházeli a odcházeli, smáli se na dvoře, vynesli na trávu zrcadlo a zkoušeli si před ním všelijaké klobouky, beranice a modré kabáty s dlouhými šosy a s řadami zlatých knoflíků a přitom zakopávali o kdákající slepice. Kukačka chodil sem a tam s nějakým velkým hrncem buclákem a hledal k němu pokličku, kterou prý někam založil, a byl z toho čím dál rozčilenější, protože buclák bez pokličky nemá cenu, v takovém by hastrman žádnou duši neuvěznil… Francek vynesl z komory novou sisalovou síť, dohadoval se nad ní s krejčím Harcubou, že by se dala pošít kousky zeleného plátna a pak by z odstupu připomínala pnoucí se břečťan… Vtom vyskočil oknem kocour Čert a v tlamě držel něco, co za sebou vlekl po zemi jako kroutící se hady a co bylo spleteno na způsob vánoček; nebyly to však tentokrát Franckovy provazy, ale copy z dlouhých světlých ženských vlasů. Za Čertem se hnala Katka, máchala koštětem a slibovala mu ta nejhorší muka pekelná. Čert však vyskočil se svou kořistí na plot a z plotu na stříšku kozího chlívku a smál se tam po kočičím způsobu, až se mu ježily vousky…

Jenom trafikant Skřivan si nikoho a ničeho nevšímal, seděl na špalku ve stínu pod Cikánovou vrbou a zaníceně hrál na svůj umělý klarinet.

A přicházeli pořád další a další lidé, ještě nikdy snad nebylo tolik lidí na dvoře domu u Červené cesty. Mezi dvě dřevěné kozy položili prkno, přes něj hodili deku, někdo nosil z domu rozpálené žehličky a děti dostaly do ruky hliněnou kropenku a cákaly vodu na prádlo, které tři ženské žehlily, vytvářely pomocí páry a horkého železa umná nařasení na vyšívaných blůzkách s nabíranými rukávy a faldy na červených sukních. „Jako za mýho mládí!“ povzdechla babička Hanka a zamáčkla slzu v koutku oka.

A dokonce i děda Martin vyšel ze svého temného pokojíku ve sváteční bílé košili a saténové vestě, opíral se o pěknou sukovitou hůl a kynul lidem otevřenými okny pavlače, jako by mával z oken rychlíku, který právě přijel na třetí kolej hlavního nádraží.

V pozdním odpoledni celá ta tlupa naskládala bezpočet nejrozmanitějších věcí na žebřinový vozík, ze kterého předtím Francek sundal své soudky, a místo tradičního putování za vodou k obecní studni vyjeli teď alejí státní silnice přímo k Železitým lázním. Někdo táhl za vojku a jiný tlačil, za vozíkem kráčel zástup rozjařených, výskajících a prozpěvujících herců, navlečených do různých, mnohdy zcela nesourodých částí kostýmů. Děti Routovic seděly až nahoře na kymácejícím se nákladu, držely nad hlavami pestrobarevné pentle a radovaly se, jak pěkně vlají a pleskají ve větru. Zašklebily se do vypouklého zrcadla duhových koulí, zdobících záhon macešek před hlavním vchodem lázeňského pavilónu; připadalo jim, že mají ohromné ducaté obličeje, jako dva úplňkové měsíce na nebi, pod nimiž se téměř ztrácí malinkatá tělíčka, usazená na mrňavém vozíčku, taženém drobnými trpaslíčky.

Do lázeňského parku vstoupily děti poprvé v životě – a nejen ony. Většina kosteleckých obyvatel sem nikdy nepřišla, protože lázně byly jen pro lepší lidi, pro vzácné, platící hosty. Teď se tedy i obyčejným smrtelníkům otevřel ten zvláštní les, plný podivných cizokrajných stromů, mezi nimiž se proplétal labyrint cestiček vysypaných žlutým pískem a oddělovaných pečlivě zastříhanými živými ploty. Voněly tu popínavé růže a v loubí se skrývaly bílé lavičky s železnými opěradly v podobě prohnutých dráčků. Na malých jezírkách se bělaly květy leknínů a v zelenavé hlubině pod jejich plovoucími listy bylo možno zahlédnout míhající se těla zlatých rybek.

Léčivé, zadumané ticho, které tu jindy vládlo, bylo však v dnešním podvečeru vyhnáno hodně daleko! Na křižovatky cestiček dokutáleli pivovarští dělníci sudy, vztyčili nad nimi plátěné přístřešky, vyrobili stolky z prken a zatlučených kůlů, narazili pípy. Krojované dívky rozdávaly letáčky a prospekty různých pivovarů. Od tanečního parketu před hotelem se nesly tóny heligónů a křídlovek, kapela tam vyhrávala břeskné polky.

Katka však nedovolila své herecké tlupě, aby podlehla nabízejícím se pokušením; všechny je zahnala do kruhového pavilónu, sedla si na židli mezi dveře a dávala pozor, aby se jí nikdo nenápadně neztratil.

Francek vzal zatím děti na procházku parkem; uviděli spoustu podivuhodností a potkali mnoho známých. Šimeček už jim zdaleka kynul a široce se na ně smál (Katka říkávala: „nemít uši, měl by hubu kolem dokola!“). Svoji stařičkou manželku vezl na invalidním vozíku; paní Hyacinta byla ještě vychrtlejší a vyzáblejší než posledně. Její rozverné tvářičky, vytvořené růžovým pudrem, a rty obtažené rudou rtěnkou působily přízračně jako nějaká maska, jako obličej smrtky Mořeny, kterou zjara děti vynášejí ze vsi a vrhají do potoků. Tajemnice Martička kráčela decentně vedle vozíku, uctivě se skláněla a něco paní šéfové vysvětlovala. Martička už dávno nebyla tím vyjukaným děvčátkem, jež Šimeček vytáhl rovnou z vyšší dívčí školy a posadil za psací stroj v prosklené kukani nad průjezdem do dvora. Teď tady kráčela elegantně oblečená dáma, která každým gestem dávala najevo, kdo je skutečnou paní v Šimkově podniku. Lidé se nad nesourodou trojicí potutelně usmívali: říkalo se, že pan šéf netrpělivě čeká, až ta stará ježibaba umře a odkáže mu nezbytné majetkové podíly, aby se mohl konečně oženit se svojí milenkou. Jenže vitální Hyacinta se k odchodu ze světa pořád jaksi neměla.

„Už se těšíme!“ halekal Šimeček bujaře na Francka, „a držíme Katce všechny palce!“

V rozporu s tímto tvrzením však Martiččin výraz naznačoval, že kdyby dostala příležitost, směle by svou sokyni utopila třeba i na pouhé lžíci vody.

Francek s dětmi pokračoval v procházce, zavedl je k homolovitému přístřešku, nesenému antickými sloupky z komárovské umělecké litiny, jenž ukrýval zvláštní mramorovou mísu; a děti mohly na vlastní oči vidět, jak se v ní sráží krev draka, pohřbeného prý za dávných časů pod Matčinou horou. V leknínovém jezírku jim Francek ukázal zlaté rybky a vyprávěl o rybáři, kterému takováhle rybka, za to, že ji pustil ze sítě, splnila tři přání (což neměl dělat, protože děti to nesmírně nadchlo a Francek pak musel vyvinout značné úsilí, aby je odradil od úmyslu zahájit výlov jezírka).

Slunce se mezitím sklonilo k západu; i ten nejdelší den v roce musí nakonec odejít a uvolnit cestu kouzelné svatojánské noci. Dětí se začala zmocňovat únava, zívaly a klopýtaly. A nebylo divu: vždyť jindy by touhle dobou už dávno zalezly do pelechu, nehledě na množství dnešních dojmů, které je dočista zmohlo.

Lázeňští zřízenci začali rozsvěcet lampióny a rozvěšovali je na šňůrách nad cestičkami. Hudba utichla a šumící dav se jako potůčky po dešti stékal ze všech stran na velké prostranství před hudebním altánem. Rozestavěné židle byly brzy z větší části zaplněny. Francek s dětmi (a také dědeček Martin s babičkou Hankou, kteří už na vyhrazených místech důležitě seděli hodinu předem!) měli lístky do druhé řady, což bylo mimořádné privilegium, protože první řada byla vyhrazena pouze pro čestné hosty; zela však podivnou prázdnotou. Jen ozdobně psané cedulky, položené na sedadlech, oznamovaly, kde měl sedět cvičitel Sokola Lipanský, kde pan děkan s kaplanem, kde Markéta von Bürnow s manželem Taussigem, kde pan krajský tajemník, pan poslanec a pan ministr s doprovodem. Na poslední chvíli dorazil kostelecký starosta s manželkou a dvojicí zubatých dcer, a také místní lékař, o němž se špitalo, že pije (a který ordinoval velmi svérázným způsobem, neboť svých pacientů se ptával: „Co myslíte, že vám asi je? A co byste na to chtěl předepsat?“). Ti spolu s Čihákem a Šimečkem a několika správci konkurenčních pivovarů zachraňovali čestnou řadu, která však přesto vypadala jako stařecká dáseň, v níž chybí většina zubů. A nadepsané cedulky se jmény zářily z prázdných židlí jako epitafy na pomnících. Čiháka to jistě mrzelo, ale nedával na sobě nic znát. Hlavně, že další řady byly dočista plné!

Běžného diváka totiž zákulisní intriky nezajímaly, chtěl se jen bavit. Když se dlouho nic nedělo, ačkoliv ohlášený začátek představení už dávno minul (zřejmě se čekalo, jestli přece jen někdo důležitý ještě nepřijde), začali lidé tleskat, dupat a hvízdat. Rázem však zmlkli, když se ozářilo schodiště altánu a na jeho stupních stanulo půvabné děvče ve šněrovačce a červené sukni s bílou zástěrou, s dlouhými copy, spadajícími přes ramena až dopředu na dmoucí se ňadra - a v pozdvižené ruce drželo starodávnou lucernu. Mance připadalo, že se ta postava trochu podobá mamince Kačence, ale opravdu jen trochu – byla tak cizí a tajemná, až z ní čišela jakási posvátná hrůza. Zřejmě sem vstoupila z jiného světa; nebyla to maminka, ale pohádková bytost; ostatně vždyť se jmenovala docela jinak, říkali jí Hanička! A vzápětí se začínaly dít ještě podivnější věci; nejen Manka, ale i Jiřík se polekal, a dokonce lidé okolo se zprudka nadechli, když se z rákosí u leknínového jezírka najednou vynořil hastrman, celý zelený, s vyvalenýma rybíma očima a klapající žabí hubou, sápal se po copatém děvčeti a skuhral: „Haničko! Dušičko!“ Pravda, ta Hanička se nedala, hbitě mu unikla a ještě si z vodního skřeta dělala legraci, ale pro Manku přesto vodník zůstal znepokojivým, skrytě hrozícím nebezpečím, pořád čekala a trnula, kdy zase odněkud vyskočí, tušila, že je tam někde mezi keři schovaný, že tam líčí barevné pentličky, váže je na větve vrb, aby přivábil zvědavé děvče blíž k vodě…

Po letech, už jako dospělá, se Manka marně pokoušela vybavit si děj oné hry. Samozřejmě, že později viděla inscenaci Lucerny mnohokrát, chodívala na ni opakovaně, protože se nemohla zbavit zvláštní nostalgie ve vztahu k tomu příběhu – a s úžasem zjišťovala, že mnoha dějových prvků si ve svých čtyřech letech vůbec nepovšimla, že leckteré postavy prošly její myslí jako matné stíny, ačkoliv paní kněžna na ni udělala dojem překrásnými plesovými šaty, hromotlucký zámecký mušketýr ji děsil svými kníry a břinkající šavlí a Skřivan s Kukačkou jako vesničtí muzikanti byli opravdu směšní. Spíše jí však v hlavě utkvěla světluška, modravá jiskřička, která trhaným letem přilétla z hlubin svatojánské noci, bloudila mezi recitujícími herci a byla tak skutečná a nenacvičená, že diváci sborově vydechli úžasem. A za ní druhá, třetí, čtvrtá… Pod altánem se rozpoutal přízračný tanec bludiček, svádějících ze správné cesty odvážlivce, kteří by se vydali do hlubin lesa za snítkou kouzelného zlatého kapradí…

Jak se dalo očekávat, všechny postavy hry se nakonec v tom začarovaném lese opravdu ocitly, děsil je tam hejkal a líčili na ně své pasti zelení lovci duší. A dokonce se tam objevil s ranečkem na holi i jeden starý, životem znechucený hastrman (vypadal trochu jako vandrovní tovaryš, možná jako pradědeček Maxmilián, když se kdysi pěšky vracel z Vídně). Byl to ten hastrman, co se stěhoval pryč z velkého Čapského rybníka za Kostelcem, co se vydal do lesního jezírka U tří trubek, aby tam v dožil v klidu, daleko od vřeštivé lidské chamradi, aby byl sám a sám v tom věčném tichu, kde jen stromy šumí a měsíček omývá svou bledou tvář ve studené jezerní vodě, kde tenhle stařičký hastrman jen sobě pro radost pustí občas smrtelnou hrůzu na bábu s klestím, houbaře nebo zbloudilého poutníka – a nebo proměněn v plovoucí rudě žhoucí lucerničku tiše poplyne temnotou vod do stínu břehů pod převislými větvemi a pod černou spletí hadovitých kořenů…

Pozornost diváků se přenášela k prastaré lípě – a tahle lípa nebyla žádnou kulisou, ta skutečně rostla vedle lázeňského pavilónu a nepochybně pamatovala jiné časy; její mohutná koruna se tady tyčila už v dobách, kdy se lázně teprve zakládaly, v jejím stínu se shromažďovali robotníci, když obědvali při práci na zámeckých polích, do její kůry byl vbit hraniční hřeb, dokonce se tradovalo, že pod ní odpočíval sám slavný vůdce husitů Jan Žižka, když se chystal dobývat hrad Kostelec - a už tehdy to býval mohutný strom! Stařenka lípa časem pukla a uvnitř jejího kmene se vytvořila prostorná, začernalá dutina, domov pro sovy a netopýry.

Řidič a hlavní Šimečkův mechanik Tonda byl pyšný na to, jak svým osvětlením podtrhl právě ono očekávané velké finále u lípy; mezi okolní keře schoval dvě uhlíkové lampy, připojené dlouhým kabelem až ke zdroji v lázeňském pavilonu; jednou z nich posílal na trávník mezi vystouplými kořeny stromu namodralý měsíční svit, v němž se odehrávaly běžné noční scény; v zásobě však měl ještě druhou lampu s červeným filtrem, a tu rozsvítil právě ve chvíli, kdy se z kapradí vynořily mladičké víly v průsvitných šifónových závojích a roztančily se kolem stromu. Gramofonová deska s překrásnou Sukovou hudbou byla sice už trochu poškrábaná a jehla na gramofonu, schovaném za balustrádou, přeskakovala, ale komu by to vadilo, když svět se měnil v pohádku, v níž mlynářova Hanička (či spíše provazníkova Kačenka?) vstupovala do rudě zářící dutiny stromu - a věkovitá lípa ji uschovala v sobě jako matka. Sladká medová vůně (skutečná vůně, neboť lípa, ne nadarmo zvaná svatojánský strom, právě kvetla) se šířila celým parkem Železitých lázní.

Co byl sen a co ještě skutečnost? Najednou se v listí ozval šepot, stále sílící ševel tajemných hlasů, jako by se dávní duchové dožadovali pozornosti živých. Diváci si zprvu nebyli jisti, jestli nejde o další vymyšlený trik. Tázavě se rozhlíželi – a vtom o zem pleskly velké dešťové kapky. A vzápětí zadul poryv vichru, lípa bolestně zasténala, temné nebe se roztrhlo jako opona divadla, na jehož jevišti právě zuří požár, sinavý blesk vyznačil klikatou cestu k Čertovým kamenům a následné rachotivé burácení dunělo z hloubi temnou zlobou.

Diváci se s jekotem rozprchli, Tonda rychle rval kabely ze zásuvek a natahoval plachtu přes svoje cenné lampy, na nichž syčely kapky jako na rozpálené plotně.

„Pryč! Do pavilonu! Schovejte se!“

Francek popadl děti do náruče, ohlédl se po Martinovi a Hance: „Pojďte, otče! Nezůstávejte pod stromy! Co kdyby sem uhodilo?“

„Jsem v rukou Božích,“ zavrčel Martin, „děj se jeho vůle! Ale ty, Francku, koukej schovat děti! Ať neprostydnou a nechytí horkost na plíce! Hanko, běž mu s nima pomoct! A hoďte přes ně tenhle můj kabát!“ Vysvlékl se a zůstal jen v košili, nedbaje, že mu déšť bičuje záda…

Katka omámeně vystoupila z otvoru v puklém kmeni lípy; připadalo jí, jako by ani nehrála představení, ale jako by prožila zvláštní, do jediné hodiny zhuštěný život… Proč to nemohli dohrát až do konce? Proč jí nebyl souzen potlesk? Nezasloužila si ho snad? Nastavila obličej proudícímu nebeskému přívalu, déšť rozpouštěl na jejích tvářích líčidla a rozmýval jí linky kolem očí. Plakala černé slzy.

„Bylo to krásné. Bylo v tom víc českého ducha, než v představení, které jsem nedávno viděl v pražském Národním divadle. Gratuluji vám!“

Překvapeně se ohlédla po hlase, který ji tak nenadále oslovil. Vedle ní stál statný stařík s tváří vroubenou bělostným plnovousem. Na hlavě měl placatou čepici se štítkem a jakýsi snaživý muž v černém obleku nad ním držel široký deštník.

Přijala podávanou ruku a překvapila ji energičnost jejího stisku.

„Děkuju,“ vydechla. Na víc se nezmohla.

„Pospěšme si,“ řekl v pozadí postávající muž v důstojnické uniformě, „tahle neplánovaná přestávka by mohla ohrozit váš program, pane…“

„Pssst,“ přiložil stařík prst na ústa. „Nejsem tady! Je to pouhá náhoda, že jsem jel právě kolem. Ale vždycky jsem býval zvídavý. To už je taková moje neřest. Nebo snad ctnost?“

Zasmál se, pozvedl ruku ke štítku na pozdrav a zmizel i se svým deštníkovým doprovodem v mlžné cloně padajících vod. Jako přízrak, jako zjevení…

Nebyl to další ze snů svatojánské noci?

A ještě k jednomu podivnému setkání té noci došlo. Když konečně přestalo pršet, trhlinou v mracích vysvitl měsíc a děda Martin se vracel promáčený kolem jezírka, kde už všechno bylo prázdné a opuštěné a kde v prohlubních sedadel se leskly kalužinky vody jako řada malých studánek, spatřil muže, který stahoval z větví zplihlé pentle, ždímal je a házel si je přes rameno. Měl na sobě zelený frak a v jeho dlouhých vlasech jako by byly zamotány vodní řasy. Snad jeden z těch, co hráli vodníky… Ale který? Martina se pojednou zmocnil divný pocit, že ho nepoznává.

Muž ve vodnickém se po něm ohlédl a krátce, kvákavě se zachechtal: „Přicházejí zlé časy, Martine Routo. Dej si pozor!“

A zmizel v rákosí, ačkoliv právě v těch místech se nacházela hluboká mokřina, přes kterou nevedla žádná cesta…

Čiháka se Šimečkem nejvíc ze všeho mrzelo, když se později doslechli, že právě toho večera jel přes jejich městečko směrem na Plzeň President Osvoboditel Tomáš Garrigue Masaryk. Škoda, že to nevěděli, že ho nemohli zastavit, pozdravit jménem místní honorace a požádat o zápis do obecní kroniky! Věčná škoda!

Část pátá

ČERTŮV PRST

Šimeček křečovitě svíral mahagonové držadlo sluchátka a tiskl si ho k uchu s tak soustředěným výrazem, jako by doufal, že zaslechne i to, co je neslyšitelné, co se šíří kdesi pod povrchem dění, co teprve zraje jako nejasné tušení věcí, nemajících dosud tvar ani jméno. Byl na svůj moderní, elegantní přístroj patřičně hrdý, neboť šlo o jeden z prvních pěti telefonů v městečku – další měli jenom Čihák v pivovaru a starosta na radnici, poštmistr na poště (což byla veřejná stanice) a lékař v ordinaci. A přesto se Šimeček neubránil zvolání „Zatracenej křáp!“, když se mu ozvalo zběsilé pípání a pak omluvný hlas spojovatelky, že linky jsou přetíženy. Konečně po chvíli, která se zdála celou věčností, ho ta roztomilá slečna vybídla: „Můžete hovořit.“

„Haló!“ zařval Šimeček do mikrofonu (jako by doufal, že silou hlasu ten záhadný informační kanál profoukne jako zanesenou trubku) „haló, tady firma Šimeček, provaznictví! Nechcete tu objednávku, co máte u nás na příští rok, přesunout už do tohoto roku? Mohu vám to udělat hned! Ano, doslova na počkání! Mám volné kapacity a nabízím výrazné slevy! Až čtyřicet procent! Budete příjemně překvapen… Haló! Haló, slyšíme se? Do prdele, zase to bzučí, jako by byly dráty plný chroustů… Cože? Ne, teď jsem nic neříkal, to byla jen nějaká porucha v centrále. Nechcete? Ale to je velká škoda! Pro vás samozřejmě. Mohl jste ušetřit… No, nic. Nashledanou.“ Vztekle odhodil sluchátko do vysoké mosazné vidlice. „Jsou pěkně vyčůraný! Nenechají se nachytat!“

„A co když je to všechno humbuk?“ namítla Marta, která v protilehlém rohu otáčela rachotivou kličkou mechanické kalkulačky a číslice z okének přepisovala do výkazových archů, „Co když tě chce konkurence zruinovat?“

„Mám zaručený správy. A Čihák mi to potvrdil. Bürnow se zbavuje všech akcií, vrhá je na burzu pod cenou, a Markéta je pěkně prohnaná obchodnice, ta ví, co dělá! Trh se hroutí. To nedopadne dobře!“

Martin Routa rád sedával na pavlači ve zlatavém světle babího léta, zatímco za okny jeho železniční čekárny se zahrada oblékala do strakatého klaunského pláště a hučící vítr pročesával dlouhé vlasy Cikánovy vrby. Na nose měl brýle s drátěnými obroučkami a před sebou štůsek čerstvých novin. Napřed rozevřel Provaznické listy, které pošťák nosil jednou měsíčně, přehlédl inzeráty a podivil se nad novými druhy výrobků, jako byla čtverhranná transmisní lana nebo selfaktorová napouštěná lana, a zcela šokován četl o tom, že příbramský provazník Kolařík nejen že vyvezl do bolševického Ruska sto vagonů sisalové příze (tomu se říká drzost nebo odvaha?), ale dokonce koupil za sedm a půl miliónu korun zámek v Hluboši! (Právě ten, který si chtěl prezident Masaryk zvolit za letní sídlo, než se rozhodl pro Lány!). Provazník zámeckým pánem! Kdo to kdy slyšel? A najednou jako by z nesmírné dálky dolehl k Martinovu sluchu povědomý hlas: „Dříve jsme bývali všichni šlechtici a bydleli jenom na zámcích. Ale protože naši předkové mívali moc dětí a nemohli je všechny podělit majetkem, holt museli nechat některý zchudnout. A tak vznikli chudý lidi...“ Bláznivé nápady otce Maxmiliána! Kdo by jim přikládal váhy?

Martin se zachvěl; studený vítr pronikl škvírou na pavlač a plačtivě zakvílel, zmocnil se novin odložených na lavici (to byly Národní listy) a šustivě začal převracet jejich stránky, rozházel je a nakonec škodolibě smetl na podlahu. Martin mezi zuby zadržel kletbu (kdyby ji doopravdy vyslovil, musel by ji odčinit deseti otčenáši, jak mu uložil pan děkan při poslední zpovědi), sehnul svá bolavá záda, aby rozchlíplý dvojlist sebral… Do očí ho udeřil tučný titulek přes celou stranu: ČERNÝ PÁTEK!

A pod tím drobnějším písmem: KRACH NA NEW YORSKÉ BURZE! Z AKCIONÁŘŮ JSOU CHUDÁCI! CENNÉ PAPÍRY JSOU BEZCENNÉ! AMERICKÁ POJISTKA FINANČNÍCH TRHŮ PADLA! VLNA SEBEVRAŽD BÝVALÝCH MILIONÁŘŮ!

Martin si oddechl; ten zlověstný titulek mu zprvu přivolal představu Krista, obětního beránka, bičovaného a přibíjeného na kříž za naše hříchy, a spolu s ní i drásavost pašijového smutku, žalostný půst a zpěvy páteční… A také dávné varování: Co v pátek začne, špatně začne… Pátek nešťastný je den, nechoď, dceruško, k vodě ven…

Ach, Bože, ti novináři dovedou člověka zblbnout! Co je nám do problémů milionářů? Neměli být tak nenasytní? Což se v Bibli nepraví, že snáze projde velbloud uchem jehly než boháč do království nebeského?

Na první pohled se nic zvláštního nedělo; přišel svátek sv. Martina, Hanka naučila děti pěknou říkanku o světci, jenž se s mrznoucím chudákem rozdělil o svůj jediný plášť, přednesly ji dědečkovi, ten je s úsměvem pohladil po hlavách, sáhl do své tajné skrýše, zalovil v plechové piksle a každému z dětí věnoval jednu hašlerku, velmi pozoruhodný bonbón zabalený ve voskovaném papírku a vonící bylinkami jako babiččina almárka.

Dny se krátily, v časné tmě poletovalo sněhové pápěří, od městečka se ozvalo řinčení řetězů a cinkání kravských zvonců; svatý Mikuláš v biskupském ornátu a se zlatou berlou vedl za sebou tlupu povykujících čertů. Jak je Jiřík s Mankou zaslechli, hned byli pod stolem a nikdo je odtamtud nemohl dostat.

V chechotu chlupatých démonů jako by letos tkvělo cosi obzvlášť zlověstného. „Neseme vám pytel peněz!“ křičel jeden, jenž měl na hlavě zakroucené beraní rohy a tvář schovával za dřevěnou maskou s jazykem visícím až na prsa.

„Známe ty vaše dary,“ smála se Katka. „Co byste za to chtěli? Duši?“

„Stačilo by políbení od krásné hospodyně!“

„Pfuj! Kdo by se líbal s obludama!“

„Aspoň si sáhnout na krásnou hospodyni…“

„Vy necudové, ještě osahávat byste mě chtěli!“

„Jenom jedním prstíčkem si sáhneme a hned zase půjdeme!“

„Jedním prstíčkem, to známe, nadarmo se neříká, podej čertu prst a hned chce celou ruku! Francku, vezmi na ně svěcenou vodu a žeň je šupem zpátky do pekla!“

„Ten lidskej pronárod je tak nevděčnej,“ skuhral pateticky Lucifer s beraními rohy, ale hned se uklidnil a vzrušeně začichal, když Routa přinesl na pavlač láhev svěcené vody, vytáhl z ní špunt a kolem se rozšířila silná vůně pálených švestek. Francek nalil každému malou štamprli, ďábelská rota jako jeden muž nadzvedla masky a překlopila obsah sklínek do skrytých úst.

„Teď nám teprv bude šlehat z huby ten správnej plamen!“ zaječel nadšeně Lucifer. „Tady máš, kluku provaznická, za tu dobrou svěcenou vodu ty slíbený zlaťáky! Ale neotvírej pytel dřív, než kohout zakokrhá, jinak za nic neručíme! Nashledanou v pekle!“

A jestli neodletěli komínem, tak určitě přeskákali rovnou přes plůtek.

Děti, koktající mezitím zajíkavě pod stolem modlitby, uklidnil vlídný světec Mikuláš, na jehož pokyn jim anděl s husími křídly věnoval pár hrstí jablek, sušených švestek a ořechů. To je osmělilo natolik, že když tajemná návštěva odcházela, plížily se jí v patách přes síňku i pavlač, ale velice opatrně, aby je snad nezaskočil nějaký zapomenutý čert. Tiše si přitom sdělovaly dojmy; zejména je překvapilo, že Mikuláš kulhal úplně stejně jako trafikant Skřivan, a také nechápaly, proč se pořád držel jednou rukou za vousy, jako by se bál, aby mu nespadly.

Ze dvora ještě zazníval smích, rodiče i prarodiče šli Mikuláše vyprovodit až ke dvířkům. Na opuštěné pavlači zůstal ležet Luciferův hrubý jutový pytel. Důkladně zavázaný a pořádně naditý! Plný zlaťáků! Děti si hned začaly plánovat, co by jim maminka z takového přebytku peněz mohla koupit; třeba Jiříkovi zavírací nůž a Mance malý proutěný kočárek na panenku Gertu.

„Podíváme se, jak ty peníze vypadají,“ navrhl Jiřík.

„To se nesmí,“ namítla Manka, „kohout ještě nekokrhal.“

„Jenom jedním očkem,“ ujišťoval ji Jiřík. „To se ani nepozná.“

Zatáhl za kličku provázku, jenže to byl čertovský provázek, vysmekl se tak hladce jako had, a také pytel patrně ožil, prudce se rozchlípl, převážil se a spadl z lavice. A na prkna podlahy z něj pleskavě vyhřezly rozbředlé shnilé brambory smíchané s uhelným mourem!

„Né!“ vykřikla Manka a začala zoufale plakat. „Vidíš, co si proved, já jsem ti to říkala, že se dovnitř nesmí koukat, dokud kohout nezakokrhá.“

Také Jiřík se neubránil slzám.

A marně je rodiče přesvědčovali, že tam žádné opravdické peníze nebyly, že čertům se prostě nesmí věřit ani slovo.

Vánoční stromeček měli u Routů letos skromný, ozdobený jen slaměnými hvězdami, ale pod ním ležel opravdický malý zavírací nožík, a také kočárek pro panenku Gertu (který Francek vlastnoručně vyrobil z prkýnek a proutí). Při štědrovečerní večeři se jedla čočka, aby se v domě držely peníze. Přece jen na ně pořád všichni mysleli…

Nový rok se otvíral do nejistoty. Nic doopravdy zlého se zatím nedělo, ale noviny byly plné zlověstných zpráv. V únoru Šimeček zaměstnancům oznámil; zkracujeme pracovní dobu, je málo zakázek. Franckovi přišlo nezvyklé vracet se v zimě za světla. Chodil sem tam po domě a najednou nevěděl, čeho by se chopil. Ten získaný čas byl bohužel zadarmo: výplata se scvrkla a Katka musela vystačit s třiceti korunami na týden.

Ale bylo ještě hůř; jednou ve středu vydusal Šimeček po železných schodech do horní dílny, kde chlapi posedávali a čekali, protože měli hotovo a další práci jim zatím nikdo nezadal, a začal bez okolků: „Máte volno až do pondělka! Tak si toho hezky užijte.“

„Jo,“ ušklíbl se někdo, „užívali bysme si, kdyby to volno bylo placený!“

„Nejsem sociální ústav,“ rozhodil Šimeček bezradně ruce, „je krize, pochopte to, chlapi! Nikdo nenakupuje, pohyb zboží se zastavil. Jsem v háji jako vy! Žiju z úspor. Snažím se nějaký kšefty sehnat, ale je to v dnešní době učiněnej zázrak. Přijďte v pondělí, měli by se dělat nějaký ucpávky…“

A bylo to ještě horší. Přišli v pondělí; den se probouzel do krásného modrého rána, jarní slunce se smálo a rozpouštělo poslední zbytky špinavého sněhu. Haly provazárny zářily do daleka rezavou barvou neomítnutých zdí z glazovaných cihel; zdálo se, že dřímají v hlubokém tichu.

Francka se zmocnila podivná tíseň; Jako zámek Šípkové Růženky, pomyslel si. Nebo jako když se scházejí smuteční hosté v nebožtíkově domě…

U brány stál starý vrátný Vaněček, pochrchlával a s chmurným výrazem každého příchozího upozornil, že má jít rovnou do kanceláře. Tam seděla za stolem účetní Marta, tvářila se také vážně a důležitě, každému z dělníků přistrčila dva papíry a požádala ho, aby to podepsal a jednu kopii si nechal. Francek nevěřícně zíral na slova, naklepaná psacím strojem: Vzhledem k zastavení výroby jste propuštěn na dobu neurčitou…

„Kdepak máme šéfa!“ ozývaly se rozčilené hlasy. „Netroufá si říct nám to do očí? Zdrhnul jako malej kluk!“

„Je v Plzni,“ odsekla Marta odměřeně. „Shání zakázky. I kvůli vám! Hlavně kvůli vám! Modlete se, ať něco sežene!“

Francek se pomalu loudal zpátky k domovu. Bylo tak krásně; kdypak měl možnost procházet se v časném dopoledni všedního dne po městečku? Nepamatoval na nic podobného. Prošel alejí kolem Železitých lázní, vzal to zkratkou po pěšině podél zámecké zdi, zastavil se až nahoře Na Vyhlídce, kde se před ním otvírala krajina jako široká modravá mísa v rámu lesů. Usedl na lavičku pod kvetoucími kočičkami, kolem nichž to bzučelo hemžením pilných včel, vybalil z tašky svačinu, chléb a bandičku z kafem, které mu Katka, tak jako každé ráno, zabalila s sebou do práce. Pomalu ukusoval z krajíce a zapíjel sousta hořkou meltou. Pod lesem na protější stráni zahoukal vlak, znělo to nostalgicky a teskně – a najednou jako by mu jídlo v ústech rostlo, nebyl schopen polknout. V očích ho začalo pálit. A obraz krásného jarního dne se mu rozplynul v protivně lepkavé mlze…

Čert se krčil na hranici dřeva a oči mu svítily chtivostí; ze svého vyvýšeného stanoviště upřeně pozoroval stařečka, usazeného na lavičce před domem a cinkajícího lžící o talíř. Bohužel, s každým nabráním ubývalo husté polévky a snižovala se kocourova naděje, že na něj něco zbude.

Nakonec stařík mlaskl, otřel si zažloutlé vousy, olízal lžíci i talíř a zhluboka povzdechl: „Pánbůh vám to zaplať, vzácná paní! To byla pravá, nefalšovaná, staročeská bramboračka! Málokdo už v dnešní době umí tak dobrou!“

Hlad udělá pochoutku i ze suché kůrky, pomyslela si Hanka, ale přesto v ní ta chvála potulného žebráka vzbudila trochu kuchařské pýchy. Přitom šlo o nejlevnější jídlo; jen hrstku mouky a kousíček másla bylo zapotřebí sehnat na jíšku; pak se do hrnce pokrájelo všechno, co narostlo na zahradě, jejíž horní část se změnila v zelinářství a bramborové políčko. A ve správné bramboračce nesmí nikdy chybět houby, v nouzi i sušené, ale nejlepší jsou čerstvé, a ty zrovna dneska ráno děti přinesly z lesa, krásné poddoubníky se sametovými hlavami a žlutým masem…

Panebože, kde zase ty děti jsou?, vzpomněla si s úlekem. Zrovna předtím, než u vrátek zazněly tóny flašinetu, je chtěla zavolat k obědu. Jenže ten povědomý zvuk v ní náhle otevřel branku vzpomínek, vybavil se jí pajdavý Jozífek a jeho dryáčnické jarmareční písně. Zaposlouchala se. Se zvonivými tóny hracího strojku se mísil třaslavý stařecký hlas, slaboučký, a přesto dojemný, Zpíval sáhodlouhou baladu o školních dětech, které jely se svým učitelem na výlet, celý rok se na ten výlet těšily a střádaly korunku ke korunce. A když se pak na prámu převážely přes řeku Vltavu, tu se ten prám utrhl a řeka ho nesla a „dětičky křičely a darmo plakaly, rodiče volaly, ručičky spínaly“, prám letěl až do míst, jímž se říká Svatojánské proudy, kde se „víří voda zdola a vytváří velká kola“, a tam se převrátil a rozbil o kamení... „...šestatřicet bílých rakviček stálo před kostelem, utopily se tam, dušičky nevinné, i se svým učitelem...“

Hanka si otřela slzy a pozvala žebráka na talíř polévky. Vyprávěl, že nemá nikoho, kdo by se o něj mohl postarat, je už slabý a nezastane žádnou práci; ale práce beztak není. Přitom míval bohatého syna, ale ten spekuloval na burze, o všechno přišel a ze zoufalství se oběsil. A tak jemu, starému otci, domovská obec zapůjčila flašinet… Přece jen je to lepší než jen tak škemrat o jídlo, to by se hrozně styděl, ale takhle má alespoň pocit, že to, co dostal, je něco jako mzda, odměna za to, že lidi dojal nebo potěšil… Ale se světem to jde z kopce…

„Copak tady, na venkově, tady je vám ještě hej, něco k jídlu si vypěstujete na poli a na zahradě, ale co má dělat člověk ve městě? Armáda spásy, Charita a Červenej kříž vaří na náměstích polívky a stojí tam v poledne u těch kotlů nekonečný fronty… A jsou to vodnatý polívky, ani by se jim tak nemělo říkat, aby se ta vaše bramboračka neurazila! A představte si, paní, že jsem slyšel, že v Americe topí v kotlích lokomotiv a parníků obilím, protože nevědí, co s ním! Krámy jsou narvaný zbožím – a nikdo ho nekupuje, protože nikdo nemá peníze. A když nikdo nekupuje, tak je zbytečný něco vyrábět, a když je zbytečný vyrábět, tak je zbytečný zaměstnávat lidi, a když jsou lidi nezaměstnaný, tak nedostanou peníze a tím pádem nic nekupujou… Je to zkrátka začarovanej kruh… A nikdo neví, jak z toho ven… Prej se objevil nějakej prorok a hlásá, že nastává konec světa, že tohle jsou ty první příznaky, jak jsou popsaný v Apokalypse svatýho Jana, že už se někde zrodil Antikrist, temnej ďábel, kterej do deseti let ovládne celej svět, a pak budou lidi pozdě litovat…“

Hanka dala staříkovi na cestu ještě krajíček chleba, neměla to srdce nechat ho jen tak jít… Sama si ho odřekne a dneska večer si uloží půst.

Pravda, ani při nejlepší vůli nešlo každému vyhovět. Po státní silnici pod okny jejich domu putovaly poslední dobou zástupy nejrozmanitějších tuláků a podomních obchodníčků, nabízejících všechno možné i nemožné. Objevovali se tu dráteníci až ze Slovenska, shrbení pod vysokými krosnami; letovali plecháčky a drátovali hrnce kameňáky, aby při vaření nepopraskaly; Hanka si nechala zadrátovat velký povidlák. Chodili také sklenáři s tabulemi skla, které na místě řezali podle potřeby. Táhli tudy bosňáci v zelených vestách a s červenými fezy na hlavách (Machometánští neznabozi!, říkal o nich Martin) a ti vlekli náklad nožů, nůžek, jehel a špendlíků; nosili také na zádech šlapací brus a na místě nabrousili všechno, co mělo mít nějaké ostří. A pak všelijací chlapi bez bližšího řemeslnického určení (někdy prý i bývalí profesoři nebo doktoři!), kteří za pár mincí nebo něco k jídlu se nabízeli k jakékoliv práci; naštípat dříví, prořezat na zahradě stromy, zrýt záhony, vykydat hnůj nebo vyčistit záchodovou žumpu…

Kde ty děti jsou? Hanku napadlo, že čím víc stárne, tím víc stoupá její úzkostlivost. Když její děti byly ještě malé, mnohdy ani netušila, kde celý den lítají, natož aby pomyslela na to, že by se jim mohlo něco stát. Ale vnuky teď hlídala jako ostříž. Snad to bylo tím, že mnoho větví rodu uschlo a tak Jiřík s Mankou pro ni zůstávali jedinou nadějí do příštích let. A také posledními dědici rodinné tradice. Jiřík by se měl jednou pořádně vyučit a stát se samostatným provazníkem. Třeba i vystudovat průmyslovku, pokud na to bude mít hlavu. Kéž by to jednou dotáhl tak daleko jako Šimeček! Šimeček, který kdysi proti Routům neznamenal vůbec nic, učiněný póvl! A teď jsou mu vydáni na milost a nemilost! Cožpak to je nějaká spravedlnost?

Při snění o budoucnosti se však občas Hanky zmocňovala zvláštní úzkost; napadlo jí, jestli se u vnuků neobjeví něco z tchánovy bláznivé povahy. Nikdy si nepřiznala, že tahle neustálá obava byla vlastně rubem tajné fascinace, onoho skrytého obdivu, který vždy k podivínskému Maxmiliánovi cítila.

Katka v době žní nebývala celé dny doma; chodívala do zámeckého statku na mašinování, stála s ostatními ženskými na horní plošině mlátičky, poháněné parní lokomobilou, a shazovala do jejího žravého chřtánu snopy obilí.

A Francek? Ten konečně dostal po několika měsících různého protloukání pořádnou práci. V lomu! Byl to nový lom, otevřený letos v létě na severních srázech Matčiny hory…

Kde jen ty děti mohou být? Nejspíš zase u Kukačky! Z podezdívky komína tam s oblibou skáčou do hromady slámy, hnětou si vlastní neforemné mističky, případně číhají na žáby u zarůstajících jezírek na dně hlinišť. Ale také tam pracují. Bláznivý Kukačka je nechává, aby mu na pákovém lisu vymačkávaly do forem hliněné květníky, a sám využívá takto získaného času, aby si v někde v koutě hnětl své roztodivné panáky, jimiž je dočista posedlý, ale přitom je před lidmi úzkostlivě schovává. Ani jednu z těch figur ještě neprodal, ačkoliv zájemce prý měl, a dokonce i teď v době krize mu za ně nějaký boháč, ač je to k nevíře, nabízel statisíce! A ještě nepochopitelnější je, že Kukačka tu velkolepou nabídku naštvaně odmítl a div svého obdivovatele nesrazil se schodů! Ale dětem za tu pomoc s květníky klidně dal pět korun, jen považte, celých pět korun! A sám se pak celý měsíc živil jen suchými, nemaštěnými brambory! Je divné, jak to Jiříka s Mankou ke Kukačkovi táhne, jako by pro ně byl v jeho dílně nějaký magnet, nebo jako by je ten starý dětinský blázen uhranul.

Hanka hrnčíře nesnášela; něčím se jí protivil, ale nedovedla by říct, čím vlastně. Snad svojí veselou nezodpovědností? Tím, že se chová jako kdysi tchán Maxmilián?

Jiříka s Mankou nakonec babička našla na tom nejméně pravděpodobném místě. V hrnčířské peci! Kukačka totiž právě toho dopoledne vyboural zazděná dvířka a začal z vyhřátého tunýlku (pec už chladla třetí den) vybírat vypálenou keramiku. Děti hrdě nosily do palet vlastnoručně vyrobené květníky. Pak chtěly vyzkoušet, jak se takový květník v peci cítí, vlezly si dovnitř, lehly si tam – a v příjemném teple sálajícím z vyhřátých cihlových stěn tvrdě usnuly.

Hanka měla pocit, že ji raní mrtvice. „Co kdyby se upekly!“ vykřikovala rozčileně.

Kukačka jen s úsměvem vrtěl hlavou. „To bych si všimnul, paní Routová, to bych si všimnul, než bych znova zatopil…“

Myslel přitom samozřejmě na něco docela jiného. Dvě děcka, stočená kolem sebe do půlkruhu jako štěňata v té úzké klenuté pícce, v bělorůžovém, vlaze dýchajícím šeru, mu připomněla embrya v teplém lůně matky, onen zázrak zrození… Tady měl před očima centrální příběh pro svůj Betlém, jehož působivé výtvarné vyjádření už několik měsíců marně hledal, kvůli němuž nespal a nejedl, deptán tvůrčími mukami… A najednou k němu ten obraz přišel sám, hotový a dokonalý ve své geniální jednoduchosti!

Vyprávělo se, že za dávných časů císař Karel IV., když viděl bídu svého lidu, přikázal stavět novou pevnostní zeď na pražském vrchu Petříně. Ta zeď, která dala chudině obživu, byla zubatá jako žravá tlama a říkalo se jí Hladová… A tak i teď se vláda usnesla, že začne asfaltovat hlavní silnice a zaměstná při tom spoustu lidí.

Během léta se bývalá císařská a nyní státní silnice naplnila nečekaným ruchem; pod okny domu u Červené cesty rachotily valníky s koňskými potahy a přivážely štěrk, který vysypávaly na hromady; jedna parta ho železnými hráběmi rozhrnovala po celé šířce cesty a druhá, složená ze zkušených cestářů, vařila v kotlích odporně páchnoucí hmotu, podobnou hustému, černému medu, a pak ji štoudvemi rozlévala po štěrku a roztírala rýžovými košťaty.

Najednou se země začala otřásat. Něco se blížilo, něco strašného a těžkého jako bájný drak. Děti se hnaly přes dvůr k brance, vyšplhaly po dřevěných příčkách až na vrchol vrátek a z této bezpečné pozorovatelny se dívaly, jak se z vířících par vynořuje černé a mastné monstrum, chrlící kouř z plechového komína a občas houkající ječivou sirénou. Nejspíš to byl vlak, který se splašil, stejně jako se někdy splaší koně, utrhl se z kolejí a teď jede napříč městečkem; naštěstí se pohybuje velice pomalu, takže by se před ním dalo snadno utéct. Když se obluda přiblížila ještě víc, ukázalo se, že to není obyčejná lokomotiva, že vpředu má místo kol něco jako maminčin váleček na nudle, ale pořádně velký a těžký. A ten zvolna se sunoucí válec strašlivou vahou drtil cestu, až drobné kamínky praskavě naříkaly. Silnice za ním zůstávala nezvykle hladká a šedá; zmizelo kouzlo kaluží a teplého štěrku, zmizela také oblaka prachu, která se zvedávala za auty a povozy. Děti se začaly bát, jestli jim nevyasfaltují i Červenou cestu, ale Francek je uklidnil, že nic takového nehrozí.

A právě všechen ten štěrk, potřebný pro stavbu nové silnice, se těžil v Matčině hoře. Tam Katka v poledne posílala děti, aby tátovi donesly v kastrůlku oběd. Aby měl dost síly pro tu těžkou dřinu při lámání kamene, kupovala mu u Čiháka černé pivo a rozmíchávala do něj syrové vajíčko. Měla totiž o něj strach, když viděla, jak zhubnul, jak se mu oči propadly hluboko do temných důlků, jak má na rukou suchou a rozpraskanou kůži. Večer mu masírovala záda mastí ze sádla, mořské cibule a smrkových špiček, zkušenými prsty mu hnětla naběhlé svaly za krkem a říkala „máš tady úplný hráchy“. Slastně sykal; byla to úlevná rozkoš, jediná, která mu byla v ten čas dopřána, protože na víc neměl ani pomyšlení. Po masáži se v posteli překulil a rázem spal, jako když ho do vody hodí. Katka se nad ním skláněla, dívala se na jeho smutný, dlouhý nos (teď by se mu na něj opravdu dalo věšet prádlo, pomyslela si s trpkým úsměvem), pozorovala ho přes oponu svých rozpuštěných vlasů a cítila zvláštní něhu. Co od něj ještě můžu chtít? Dělá víc, než na co má sílu…

V časném ránu, kdy v lomu ještě vládlo hluboké ticho, hleděl Francek na obnažené žíly hory, na ty mohutné sloupy šedého křemene, v nichž místy jiskřily mléčně sklovité větvičky. Všiml si, že na bocích skal se srážejí krůpěje rosy… Nebo snad Matčina hora pláče?

Slunce se přehouplo přes horní hranu lomové jámy, kde obnažené kořeny lesních stromů visely v prostoru jako klubka hadů, a po krátké chvíli vyhnalo modravý stín i z větší části jejího dna. Spánek hory skončil; ozvala se pneumatická kladiva, zaskřípěly diamantové vrtáky, začala rachotit drtička. Pod odstřelenou stěnou čekal na odklizení strmý suťový svah, k jehož úpatí včerejší směna položila kolejničky. Francek si navlékl plátěné rukavice (už byly notně rozedřené a klubaly se mu z nich prsty) a započal svůj každodenní zápas s kamením. Drobnou tříšť nabíral lopatou, ale větší kusy musel zvedat rukama, vzpírat je o koleno, se zaťatými zuby je překulit přes plechovou hranu vozíku. Někdy byly ostrohranné balvany do sebe zaklíněné a nešlo s nimi hnout; pak přišla na řadu železná palice. Jak slunce stoupalo, stávala se ze dna lomu odporná výheň; pot Francka štípal do očí a hrdlo měl vyprahlé žízní. Kolikrát si během těch nekonečných hodin vzpomněl na Kameníka, legendární postavu rodné vsi, na muže s vizionářskýma očima a kupou dětí, který celý život dřel v knížecím lomu a každý den si nosil v brašně domů jeden kámen – s nadějí, že si jednou z těch kamenů postaví pevný dům. Celoživotní sen, jenž se mu nikdy nesplnil! Zešílel, když se vrátil z války a své nastřádané kameny už nenašel… Hm, pevný dům… Co je to pevný dům?

Děti přicházely v poledne; byla to pro Francka útěšná a obveselující chvilka, když se tak na ně díval, jak hledají vzácné drahokamy, jak se hádají, kdo viděl dřív červeně žíhaný pruháč nebo ježka v díře, což byla dutinka vyplněná křemennými krystaly. Seděl na balvanu a jedl z kastrůlku brambory s kozím tvarohem, ale když k němu děti s kapsami plnými svých kamenných pokladů přišly a zaujatě pozorovaly, jak žvýká, a ptaly se ho, jestli je to dobré a jestli mu to chutná, podal jim kastrůlek. „Dojezte to!“

„Ale to nemůžeme, to je pro tebe, tati! Maminka nám říkala, že bysme přišli do pekla, kdybysme ti z toho cestou uždibovali!“

„Neuždibovali jste, to můžu mamince dosvědčit! Ale teď už nemám hlad, takže můžete zbytek klidně sníst.“

Jakmile Jiřík s Mankou tohle uslyšeli, vrhli se na kastrůlek jako dravé šelmy, nezdržovali se lžící (stejně byla jen jedna!), vytahovali brambory umouněnými ručkami - a během pár vteřin vypadala nádoba jako umytá; ani jediné zrníčko tvarohu v ní nezůstalo!

Franckovi se žaludek svíral prázdnotou, ale v duši se mu usadil úsměv, který mu pomáhal přežít dalších pár hodin úmorné dřiny…

Tak plynuly jeho dny na Matčině hoře.

Jednou, když už se léto sklánělo k podzimu, objevil se v lomu Honza Trsojc! Francek, jakmile si ho všiml, ztuhl na místě a jenom na něj nevěřícně zíral, stál tam s těžkým kamenem v rukou, jako by zapomněl, že ho chtěl zrovna vhodit do plechové korby vozíku, jako by on sám na tomhle místě zkameněl.

Honza se zasmál: „Čumíš, Francku, co?“

„To tedy čumím! Kde se tu bereš?“

„Ále, to je dlouhá historie. Prošel jsem kus světa, od Pešti přes Slezsko až po Karlsbad. Teď jsem zkoušel štěstí v Praze, ale vyhmátli mě tam četníci, že prej sem potulná, příživnická osoba, a tak mě poslali šupem a s eskortou do rodný obce, ať se o mě slavná Oujezdská Huť postará. Dovedeš si jistě představit, jakou měl starosta Oujezda radost!“

„Tvoje máma už nežije?“

„Seš blbej, nebo co? Ta se uchlastala! Dalo se to čekat. Sourozenci se ztratili do světa, vím akorát o dvou sestrách, co jsou vdaný v sousedních vsích, a ty hned zamkly dveře a pustily na dvůr psy, jak jen zmerčily, že jdu okolo. Jako bych byl nějakej vyvrhel, nebo co? V pastoušce už jsou jiný nájemníci. Mladej a zdravej nebude pást husy, řekli mi na radnici, to je prej jasný, zadarmo mě živit nebudou a na žebrotu je mě škoda, mladej a zdravej může prej v lomu lámat kamení. To je tedy vopravdu dobrej fór. Ale já už něco vyšpekuluju, abych se dostal k lepšímu lizu.“

Dívali se na sebe, jako by se poznávali a současně nepoznávali; někdejší tváře chlapců, dychtivých dobrodružství a všech krás dalekého světa se skrývaly pod unavenými, vrásčitými maskami, ale někde tam vespod ještě pořád ti původní chlapci byli… Tam hluboko, kde doznívala ozvěna tepajících koňských kopyt a mámivých tónů vídeňských valčíků, a kde mečela vzpurná, ďábelská koza s rohy ovinutými provazem…

Nakládali pak vozíky společně. Vlastně Francek nakládal a Honza jen tak přicmrndával, tu podal palici, tam lopatu, pomohl zvednout obzvlášť velký kámen, ale hlavně žvanil a žvanil. Barvitě vyprávěl zlomky svých úžasných dobrodružství. I když to naplno nepřiznal, bylo jisté, že se po tom vyrabování Blejerova obchodu bál vyšetřování, a aby si zaručil beztrestnost, přihlásil se do armády. Dobrovolníci prošli krátkým výcvikem pod dozorem zkušených legionářů a pak šli rovnou zachraňovat mladou republiku, která se hroutila na všech stranách.

„Poláky jsme zmákli rychle, do tejdne jsme jejich útok zastavili a hnali jsme je z Těšínska svinským krokem. Taky Sudeťáci si hned vyhlásili vlastní republiku, ale jak jsme napochodovali v plnej polní do kasáren v Karlsbadu, tak svý lovecký flintičky začali zakopávat do hnoje. Nadávali, že Češi mají statky v úrodným podhůří a na ně že zbyly jenom ty chudý hory. Tak proč tam jejich dědkové lezli? Jenže s Němcem se nedomluvíš, pořád vykřikovali, že pro ně žádný Československo neexistuje, dělali demonstrace na náměstí, řečnili tam a rozpálili se a pak nám šli do kasáren vytloukat kamením okna. Náš velitel jim docela rozumně domlouval, neblbněte, nechte toho, ale voni ne, a pořád řvali, tak jsme je trochu pokropili z kulometů. Nebylo to hezký, ale potom už byl klid. Daleko horší to bylo z Maďarama, to jsou prevíti, ty taky vykřikovali, že pro ně žádný Československo neexistuje a že jsme jim ukradli Horní Uhersko, který sahá od Dunaje k Tatrám. A vytáhli na nás s plnou parádou, s těžkým dělostřelectvem, zahnali nás od Dunaje daleko na sever a dostali jsme od nich pěkně na prdel! Nebejt toho, že se do toho vložili bolševici a že se Maďaři začali prát sami mezi sebou, tak jsme Slovensko neudrželi! A víš, co mě nejvíc štve? Že v Praze se tvářili, jako by vůbec žádná válka nebyla, že se jako jenom na Slovensku potlačujou drobný nepokoje. Houby nepokoje; to byla docela drsná válka a trvala dýl než rok! Z našeho oddílu nás zůstala sotva půlka; křížky na hrobech kamarádů jsou rozesetý po těch slovenskejch horách a některý jsou už možná nadobro zapomenutý. Vyrábějí se legendy o legionářích od Zborova a ze sibiřský magistrály, ale po hrdinech od Komárna ani pes neštěkne, protože se to politikům nehodí do krámu! Ale všeho do času!“

Odhoukal konec směny. Francek chtěl jít rovnou domů, ale Honza ho kategoricky zastavil: „Seš blbej, nebo co? Tak dlouho jsme se neviděli, to se musí oslavit! Zajdeme k Zelenýmu stromu na jedno. Už dávno jsem nepil bürnowskej kvasnicovej ležák. Vlastně teď čihákovskej!“

V hospodě sedělo pár chlapů, kteří vypadali, že už tady bydlí natrvalo. Pomáhali hostinskému ledovat, skládali sudy, čistili trubky, zametali lokál, topili v kamnech, přiváželi a štípali dřevo – a to všechno jen proto, aby jim jako mzdu uštědřil tři, čtyři piva denně, bez kterých už nemohli být.

„Na dluh nenalejvám!“ řekl vládce mosazné pípy místo pozdravu, jakmile Francek s Honzou vstoupili.

„Zůstal jsem vám snad někdy něco dlužen?“ podíval se na něj Francek vyčítavě.

„No, to ne,“ přiznal rozpačitě hostinský a škrábal se v řídnoucích vlasech pod vyšívanou čepičkou. „Dobrá, že si to ty, Francku, tak udělám výjimku. Ale tvýho kamaráda píšu na tebe, je ti to jasný? Neznám ho. Kde bych ho potom honil?“

Sedli si pod oknem a přiťukli si napěněnými půllitry. Ta lahodná hořkost prvního doušku po úmorném dni v rozpáleném lomu! Francek se až podivil, že na jeden lok v něm zmizelo téměř půl sklenice, jenže co to bylo proti Honzovi Trsojc, který tu svoji prostě obrátil dnem vzhůru a nechal si její obsah stékat rovnou do krku. S prázdným půllitrem bouchl o stůl a spokojeně říhl. „Pane hostinský, máme dopito! Franckovi tady nechte rovnou taky jedno, on to načatý co nevidět dorazí!“

„Neměli bysme takhle rychle…“ začal Francek, ale Honza ho nenechal domluvit.

„Seš blbej, nebo co? Můj fotr vždycky říkával: Musíš pít, dokud je pípa otevřená! Až jí zavřou, bude pozdě stěžovat si na žízeň!“

Po druhém pivu Francek cítil, jak mu ztěžkly bolavé ruce a nohy, jak se mu všemi údy rozlévá příjemná malátnost. Silné pivo mu z prázdného, vyhladovělého žaludku stoupalo přímo do hlavy, najednou se ulekl, že židle s ním odplouvá, a rychle se přidržel hrany stolu.

Honza se zasmál: „Pane vrchní, ještě dvakrát! A tady kamarádovi taky!“

„Mám mu, Francku, taky nalejt?“ zeptal se hostinský pro jistotu.

O kom se to mluví? Francek si promnul oči a nejistě zamžoural na třetí židli. Kde se vzal, tu se vzal, seděl tam nějaký mladík s kulatými brýlemi, uhrovitou tváří a týden neholeným strništěm. Na stůl si odložil měkký filcový klobouk. Z toho klobouku by se stříhaly krásný špinfleky!, pomyslel si Francek.

„To je Karel,“ podotkl Honza na vysvětlenou, a Karel se na Francka usmál a pokývl na pozdrav.

„Tak mám mu nalejt?“ naléhal hostinský.

„Ale jo,“ mávl Francek rukou.

Karel se důkladně napil, znalecky mlaskl a prohlásil, že takhle dobré pivo by mělo být pro pracující lid zdarma a jednou tomu tak zaručeně bude, protože nebude žádný majitel pivovaru, žádný von Bürnow nebo Čihák, ale ten pivovar bude patřit všem a co si v něm lidé uvaří, to si také vypijí. Zrovna takhle to udělali v Rusku, a proto jsou tam všichni tak šťastní.

„Slyšíš ho, Francku!“ vykřikl Honza nadšeně. „To je hlava, co? Ten má v malíku celýho Marxe a Engelse a Lenina a Trockýho. Ten ví, jak na to! Pane hospodský ještě jedno pro všechny!“

„I jemu?“ podivil se opět hostinský.

„Už jsem řekl, že jo,“ zamumlal Francek.

„Já nemyslím jeho, já myslím toho dalšího.“

„Cože? Jakýho dalšího?“

Bylo to s podivem, ale čtvrtá strana stolu už byla také obsazena, přisedl si tam nějaký šedovlasý stařík s tváří poskládanou do záhybů jako kůra staré vrby. Z kapsičky u vesty vylovil nedokouřené viržinko, stiskl ho mezi zuby a přátelsky na Francka mrkl.

„Náš veterán,“ hlásil Honza, „starej odborovej předák z Davidky. Říkají mu Hornickej táta. Nebo taky Cigárovej dědek.“

„Nalejte mu,“ souhlasil Francek. Už mu bylo všechno jedno. Vypitá piva přestal počítat.

„Hele,“ začal Honza už trochu těžknoucím jazykem, „vysvětlete tadyhle Franckovi, mýmu nejlepšímu kamarádovi, kterej vždycky žil blbě a nikdy si nemoh koupit koně, proč tenhle svět stojí za hovno a co se s ním musí udělat.“

„To je velmi jednoduché,“ řekl Karel učitelským tónem. Ať už byl učitelem nebo ne, určitě na něj vypadal. „Všechny problémy vězí v nerovnoměrném rozdělení kapitálu. Ten kdo tvoří hmotné hodnoty, to jest dělník či rolník, měl by mít též nezadatelné právo užívat jich v plném rozsahu…“

„Tak z tohodle kamarád moc moudrej nebude,“ přerušil Honza nadějně se rozbíhající výklad, „zkrátka, po našem řečeno, kdysi jsme dali Blejerovi před hubu a dobře jsme udělali, protože kšeftoval s naší bídou a během války nás nepěkně vydíral. A zrovna tak bysme teď měli dát přes hubu Šimečkovi, to je ještě horší svině, protože byl chudej člověk jako my, a teď si válí šunky a krize na něj nijak nedolehla, i když musel zastavit výrobu. A přesto ho dostaneme na lopatky, protože tadyhle Lojza – nalejte mu taky pivo! (Jakýsi Lojza si přisunul židli od vedlejšího stolu a Francek začínal mít pocit, že tu začíná být nějak těsno a že s tím pivem to bude hrozný průšvih) – tadyhle Lojza zjistil, že Šimeček má přece jen jedno nekrytý místo, že se mu blíží splatnost hypotéky na tu jeho velkolepou fabriku. Ale má prevít štěstí jako vždycky, povedlo se mu sehnat nějakou výhodnou zakázku a chce stáhnout pár propuštěnejch lidí zpátky do dílny, aby mu na tom dělali. A na nás teď je, a tadyhle Francek nám v tom může hodně pomoct, ty lidi přesvědčit, aby se nenechali zlákat, aby do práce nešli, ani kdyby jim Šimeček sliboval hory doly, aby stávkovali a nechali ho v tom pěkně podusit. Buď změkne a rozdělí se s nima o zisk – nebo skončí v exekuci, přijde o fabriku a bude na tom stejně blbě jako jeho provazníci! To je dobrej plán, ne?“

„Asi tak dobrej, jako prodat kozu a odejít do Vídně!“ prohlásil Francek a potácivě se zvedl. Opřel se o stůl, aby neupadl. „Musím se jít vyčůrat. A musím domů… zejtra vstávám brzy…“

„Hele, ty se vymlouváš,“ napřáhl proti němu Honza útočně ukazovák, „tys totiž dostal strach, že bys z toho mohl mít nepříjemnosti, že bys mohl mít oplétačky s úřady… Tys dostal strach, že by ses nemohl k Šimečkovi vrátit, až zase pískne…“

„Mám rodinu. Musím živit děti a starý rodiče. A mám dluh na baráku.“

„Tady to vidíte!“ vykřikoval už značně opilý Honza. „tady vidíte, jak majetek ničí člověka! Postaví si barák a už o něj nechce přijít, už se chytil drápkem mezi buržousty! Podáš čertu prst a už tě má! Já jsem kluk z pastoušky, vždycky jsem žil z ruky do huby a jsem na to hrdej! Nemusím nikomu posluhovat.“

„Proti Šimečkovi nepůjdu,“ tvářil se Francek zarputile. „Je to krajan. Pomohl mi, když bylo nejhůř. Byl mi za svědka na svatbě. A byl to nejlepší kamarád mýho bratra Tomeše.“

„Seš blbej, nebo co?!“ zařval Honza. „Jakej kamarád? Jakej, to mi pověz?! Možná před válkou, když ještě byly mladý a blbý! Ale pokud vím, tak v Rusku stáli každej na opačný straně fronty; Šimeček byl legionář a Tomeš pomáhal ruskejm bolševikům dělat revoluci! A víš, kdo tvýho bratra nakonec zabil? Právě český legionáři!“

Ticho, které následovalo, by se snad dalo krájet. Bylo to ticho mezi úderem srdce a hlubokým nadechnutím, a přesto se zdálo Franckovi přímo nekonečné… Všichni přítomní doslova ztuhli.

„C… co… cos to… řek?“ vykoktal Francek ohromeně.

I opilému Honzovi právě došlo, že překročil hranici, že se dostal do oblasti, odkud už se nedá bez úhony couvnout. Pomalu se sesul zpátky na židli.

„Víš, Francku,“ začal docela tiše, „mluvil jsem na Slovensku s jedním rudoarmějcem, s Rusem, co tam pomáhal rudejm Maďarům… Bylo to, když jsme zrovna vyjednávali o příměří, a on najednou povídá, že Čechy moc dobře zná, že bojoval nejen proti nim, ale i s nima. A hned nám uvedl příklad, jak se k nim za bojů o sibiřskou magistrálu přidali dva uprchlí zajatci, Čech a Němec, tomu Čechovi že říkali Tomiš, nebo tak nějak, a že právě Tomišovi vždycky svěřovali upevňování nákladu na soumary a kolesky, protože uměl vázat perfektní uzly - a vysvětloval jim to tím, že provazy jsou pro něj rodinný živobytí, že jeho otec i děda dělali provaznický řemeslo. Dost si Tomeše v tom rudým oddíle považovali, a nejen kvůli těm nepovolujícím uzlům, ale taky proto, že prej byl velkej rváč a revolucinář.

A taky mi ten Rus vyprávěl, že jednou Tomeš s částí bolševickýho oddílu padnul do léčky českejch legií. A teprve když Češi ustoupili a rudý zase obsadili to městečko, tak tam našli hromadnej hrob a v něm všechny zajatce postřílený. A Tomeš byl mezi popravenejma! Hned jsem se ptal, která česká svině velela v tom městečku, ale to ten Rus, bohužel nevěděl…“

„Neříkej to našim… To by je dorazilo…“

„Jsem snad blbej, nebo co?“

Je to hrozné, když má člověk hlavu plnou protivných, bodavých šídel a žaludek obrácený naruby; ale ještě horší je pomyšlení, že se provinil vůči těm, kteří na něj spoléhali. Francek se otupěle potácel přes dvůr po trase mezi pavlačí a záchodovou budkou, tou cestičkou, kterou měl během téhle noci už pořádně vyšlapanou. Právě vycházelo slunce; svítání bylo popelavé a bezútěšné. Slepice, vylézající z kurníků, na něj překvapeně mžouraly, nakláněly pátravě hlavy ke straně a ochraptěle krákoraly. Kohout vyskočil na plůtek nad hnojištěm a bojovně zakokrhal; ten zvuk byl tak pronikavě bolestný, že Francek si chvatně zacpal dlaněmi uši. Kocour Čert, vracející se z nočního lovu (Čihák už několik let sliboval, že jim toho pytláka zastřelí, ale vždycky ho minul), se vynořil z trávy, celý urousaný a se srstí plnou lopuchových kuliček, a dříve, než si vyskočil do patra nad chlévy, kde měl svou denní skrýš, vrhl po Franckovi téměř opovržlivý pohled.

Kateřina mlčela – a to bylo ze všeho nejhorší. Beze slova připravila Franckovi mokrý obklad na čelo a odvar z nějakých protivně hořkých bylinek. „Snídat asi nebudeš,“ zeptala se stroze, ale spíše než otázka to bylo konstatování.

Zavrtěl hlavou. A to neměl dělat, protože při tomhle pohybu se s ním svět zahoupal a žaludek se opět pokusil odejít ústy.

Bylo mu jasné, že dnes to s prací v lomu vypadá bledě.

„Kolik jsi v hospodě zůstal dlužnej?“ zeptala se.

„Ježíšmarjá,“ zaúpěl tiše, aby nevzbudil děti. Neblahé tušení o koloběhu piv a rozrůstající se partě bojovníků za nový svět v něm vyvolávalo ty nejchmurnější představy. Začínalo být jasné, že u Zeleného stromu zanechal několik týdnů kamenické dřiny, že všechno, o co se s takovým sebezapřením snažil, tam během jediného večera zbůhdarma promrhal. Matně si vzpomínal na to, jak se pozdě v noci dostal domů…

A hluboko v duši, jako zaseklý ostrý střep, mu vězela představa bratra Tomeše, stojícího před hlavněmi namířených pušek, daleko od domova, kdesi u oprýskané zdi zapomenuté železniční staničky, topící se v nezměrném moři trávy, v hořké vůni pelyňku, jemuž se říká černobýl… Co asi Tomešovi táhlo hlavou v té poslední vteřině, než zazněla salva popravčí čety? Vzpomněl si na nás? Nikdy si s Tomešem moc nepovídali, byl o hodně let starší než Francek a žil si už v docela jiném světě, ale najednou Franckovi připadalo, jako by dávno přetržené vlákno bylo opět navázáno, jako by je pouto bratrské krve, ten černobílý (nebo černobýlský?) provaz spojoval přes pustinu dálek a času…

Sklonil se nad umyvadlo a vylil si na hlavu džbán ledové vody. Zatrnulo mu až v kostech; otřásl se a krůpěje mu odlétly z plihnoucích vlasů.

„Musím do práce,“ řekl.

„To jsem zvědava, co tam budeš dneska platnej,“ ušklíbla se Kateřina.

„Musím,“ opakoval tvrdošíjně.

Vyšel na dvůr a ostré světlo vycházejícího slunce ho udeřilo přes bolavé oči. Přimhouřil je a v jiskřivé mlze spatřil překvapivé zjevení; v otevřené brance stál Šimeček!

„Mám pro tebe dobrou zprávu, Francku,“ řekl. „Sehnal jsem dost velkou zakázku, bude to práce aspoň na tři měsíce, a jestli se to úspěšně chytne,“ zaklepal prstem na dřevěný sloupek branky, „mohlo by bejt i pokračování. Nemůžu při tom pochopitelně zaměstnat všechny lidi, jen pár nejšikovnějších. Takže přijď zejtra… Jako obvykle…“

Francek nechápavě civěl na usmívajícího se Šimečka. Nešlo mu do hlavy, že pan šéf se brzy po ránu osobně obtěžoval, aby svého zaměstnance pozval do práce.

„V lomu už jsem to domluvil,“ pokračoval Šimeček, jako by šlo o tu nejsamozřejmější věc na světě. „A teď se jdi vyspat. Slyšel jsem, že jste to včera u Zelenýho stromu pěkně rozjeli!“

No, samozřejmě, co by mohlo uniknout Šimečkovu ostřížímu zraku? A navíc včera v hospodě rozhodně nešeptali. Ba, právě naopak; chvílemi na sebe dokonce řvali, jako ty gorily, co proti sobě vyskakují a buší se pěstmi do prsou. Hostinský je jistě Čihákův člověk, a Čihák je s Šimečkem jedna ruka. Pan šéf už má jistě podrobnou zprávu o všem, co proti němu Honza Trsojc a jeho parta chystají. A hned si naplánoval protitah…

„Chápu, jak se teď cejtíš,“ pousmál se Šimeček nad Franckovým nešťastným výrazem, „Kateřina tě jistě nechválila, když zjistila, že doma je bída o korunu a manžel si flámuje. Ale můžeš svou půvabnou a chytrou ženušku uklidnit. Je to smáznutý, veškerou útratu jsem za tebe vyrovnal.“

Francek jen nechápavě pootevřel ústa.

„Krajani si musejí pomáhat. Vždyť jsme z jedný vesnice, ne? A váš Tomeš byl opravdu můj nejlepší kamarád. A včera ses mě zastal, to bylo od tebe hezký. Takže jsme vyrovnaný… A že pozdravuju Kačenku a zamlouvám si jeden tanec o posvícení. Takže zejtra… Měj se, Francku!“

Šimečkova velkorysost byla tak nečekaná a neobvyklá, že Francek ještě hodnou chvíli stál u dvířek a nevěřícně za ním zíral, jak se vzdaluje nově vyasfaltovanou silnicí. Taková malá postavička se šmajdavou chůzí, pomyslel si. Vlastně směšná figurka – kdyby autorita toho človíčka nebyla podložena budovou fabriky a miliónovým kontem v bance. A bylo s podivem, že Šimeček odchází pěšky, že se vydal docela sám přes půl Kostelce, ačkoliv jindy dbal na to, aby ho všude vozil řidič Tonda v perfektně naleštěném automobilu. Třeba už také šetří… Nebo se spíš chtěl po ránu projít…

Šéfovo chování zůstalo záhadou; Francek totiž nemohl tušit, že i on má za sebou bezesnou noc.

Mnohokrát už se Šimeček pokoušel zjistit, co se stalo s Tomešem; teprve včera po půlnoci však získal jistotu, když mu Čihák sdělil novinky, vyslechnuté u Zeleného stromu. Čihák to považoval za velmi naléhavé a znepokojivé; tvrdil, že ten plán rozhodně nemá syn husopasa Trse ze své hlavy, že se za tím skrývá promyšlená akce komunistů, kteří se snaží využít hospodářské krize k posílení své moci. Ještě stále se totiž nevzdali plánů na státní převrat. O Tomešovi se zmínil jen tak na okraj; a přesto právě tahle informace Šimečkem otřásla mnohem víc, než všechno ostatní. Ještě jednou se pro jistotu přeptal na jméno té zapadlé staničky na sibiřské magistrále, kde skončil kamarádův život. Ano, nebylo pochyb: to jméno Šimeček zatraceně dobře znal! Jako by se mu v paměti náhle oživil kdysi viděný a pak zapomenutý film:

Bublající samovar… Baculatá paní doktorová se naklání přes stůl, aby mu podala misku šípkové zavařeniny (podle ruského zvyku lžičku zavařeniny do úst a zapít hořkým čajem), a přitom jako by se ho náhodně dotkla kyprými ňadry… Příjemný, sladce ospalý pocit osvoboditele, kterému musí být místní honorace vděčná…

A do toho rušivě vstupuje poznámka šikovatele Karla: „Já jen… že by vás mohlo zajímat… popravujou pár rudejch, co je včera chytli…“

„No, a co já s tím?“

„Je mezi nima jeden Čech… Jestli byste se na něj nechtěl podívat…“

„To asi bude pěkná svině, když střílí po vlastních. Jestli táhnul s bolševikama, ať s nima taky skončí!“

Ach, Bože! Touhle jedinou větou vyřkl tehdy Šimeček nad přítelem Tomešem rozsudek smrti! Kdyby jen tušil! Měl příležitost všechno změnit, měl v rukou vlákna osudu – a on ten provaz zkazil! Nikdy jsem neuměl dělat provazy, uvědomil si hořce. Jsem mizernej provazník – ale lidi se to nesmí dozvědět! Utopili by mě na lžíci vody! S chutí by mě rozsápali! Ta lůza… Nikdo mě nikdy neměl rád! Jedině Tomeš… Jedině Tomeš… A já ho nechal zabít!!!

Vyhodil Martičku, která se ho snažila utěšovat. Myslela, že chápe jeho strach ze vzpoury, ze stávky, z finančního krachu… Vůbec nic nechápala! „Vypadni!“ vykřikl na ni.

Možná se urazila. Ale co na tom záleží?

Když se noc měnila v popelavé ráno, už nemohl vydržet, vyběhl do ulic, bloumal bezcílně Kostelcem, v hospodě U zeleného stromu zastihl hostinského (byl ještě vzhůru, mohutně zíval a uklízel nepořádek po onom velkolepém flámu), promluvil s ním, vyřídil pár telefonů (všichni byli omrzelí a rozčilení, co blbne a budí je tak brzy po ránu), pak zase pokračoval ve své neklidné obchůzce, došel až nahoru k zámecké zdi, k tomu místu pod starou jívou, kde se říká Na Vyhlídce. Sesunul se na lavičku, zavlhlou ještě od jitřní rosy, zadíval se do probouzejícího se kraje, do té namodralé mísy v rámu dýmajících lesů. Na protější stráni zahoukal vlak, znělo to smutně a nostalgicky… Jako připomínka nekonečných kolejí v pláních Sibiře, připomínka vlaků, zvolna se sunoucích tou zapadlou železniční staničkou, kolem oprýskané, kulkami zjizvené zdi nádražního skladiště, na jejímž úpatí leželo v prachu pár lidských těl jako poházené, bezcenné loutky… A ucítil, jak se mu hrdlo svírá palčivou hořkostí, jak se mu do očí tlačí divná mlha…

Téměř po roce stál Francek opět před vrátnicí Šimečkovy továrny – a připadalo mu, jako by tu byl naposledy včera. Všechno bylo tak důvěrně povědomé; podlouhlé haly, zářící v ranním mrazivém slunci načervenalým světlem glazovaných cihel, i ten vjezd do dvora s obloukem ozdobného secesního nápisu, hlásajícího, že tady vznikají „provazy všeho druhu“. Opět nastával adventní čas, kdy tajemná Lucie s rozpuštěnými vlasy přináší na míse planoucí zárodek ohně a Barbora věnuje vdavekchtivým dívkám něhu třešňových květů, kdy poťouchlý Ambrož ve špičaté čepici dávných čarodějů rozhazuje před kostelem sladké konfety, aby přilákal mlsné děti, na které se pak bez milosti vrhne a bije je koštětem… Musí být každá sladkost vykoupena bolestí? Opět se po cestách, nad nimiž se předčasně smráká, vrací legie chlupatých a rohatých čertů, chřestících řetězy a kravskými zvonci…

Francek přimhouřil oči, snažil se zaostřit na hemžení temných postav před vrátnicí. Ozývalo se odtamtud hvízdání, bučení, zvonění a vzteklé výkřiky… Teď už svýma špatnýma očima rozeznával povědomé postavy; v čele houfu vynikal Honza Trsojc. Tlupa se posmívala těm, kdo přicházeli pracovat, nazývali je Šimečkovými otroky, patolízaly a vlezprdelníky, cpali jim do kapes letáky, potištěné velkými, červenými písmeny, schválně do nich strkali, cloumali jimi a sráželi jim čepice.

„Nazdar, Francku,“ řekl Honza sarkasticky.

Skupina se naráz otočila k novému příchozímu, stáli tam jako hradba mezi ním a vrátnicí, zachmuření a se zaťatými pěstmi. Prohlíželi si Francka, tu jeho vyzáblou postavu s vystupujícím ohryzkem a příliš špičatým nosem, pod nímž se ježil kartáček knírku, se štítkem placatky staženým k přimhouřeným hnědým očím, s plandavým sakem a v širokých kalhotách, s bandaskou žitné kávy v ruce a s odřenou aktovčičkou v podpaží.

„Tak do práce, do práce?“ uchechtl se Honza. „Seš snad blbej, nebo co?“

Francek zarytě mlčel. Šel pomalu dál, přímo proti té nenávistné hrázi. „Uhněte,“ zavrčel, když byl na dva kroky od nich.

Honza si před ním opovržlivě odplivl. Slina uvízla na špičce Franckovy sešmajdané boty.

„Pusťte ho, sraba!“

Francek se vůbec necítil dobře; byl nervózní, připadal si jako zrníčko, drcené mezi mlýnskými kameny. Všichni od něj něco očekávají: rodiče, Kateřina, Šimeček, Honza, ba i ten Kukačka a Skřivan… A dokonce i mrtví, jako by se toho rána vraceli s němou otázkou na rtech…

Dřív Francek vždycky vystupoval točitým schodištěm do dílny v prvním patře, ale tentokrát ho Šimeček nechal v přízemní hale, kde duněly těžké mykací stroje, nazývané gardy. Nečekala tady na něj žádná odborná provaznická práce (jak by se snad mohl domnívat po Šimečkově nabídce); jen hromady hadrů a potrhaných pytlů, které bylo nutno skládat do vrstev a strkat po pracovním stole k řadě rytmicky se pohybujících železných zubů, do žravé žraločí tlamy, která se zakousla, trhla, zvedla, zakousla a zase trhla. Nesměl však nenasytnosti zubů podlehnout, musel přidržovat vrstvu hadrů přítlačnou lištou, musel se s těmi zuby o pytle doslova přetahovat, aby byla látka pěkně napjatá a rovnoměrně se škubala na jemnou cupaninu, kterou bude možno spřádat na ucpávky. Kdyby podlehl síle té obludy, tlama by schlamstla všechno najednou, zahltila by se nedokonale rozcupovanými chuchvalci, stroj by se zasekl, musel by se zastavit a pracně čistit. Na druhé straně mykací lišty padala cupanina plechovým žlabem k ženským, které ji tam odbíraly, česaly a rovnaly do svazků, jimž se říkalo panenky.

V rachotu a oblacích prachu tady plynuly jednotvárné hodiny; když před polednem pronikly do dílny vysokými okny svazky slunečních paprsků, rozzářil se prostor mezi nýtovanými podpůrnými sloupy jako hvězdné nebe, zavířily v něm celé galaxie zlatých bodů a mezi nimi se jako bájní draci proplétaly lehoučké útržky poletujících vláken.

Francek se propadal do stále hlubší nejistoty; na gardech pracoval poprvé v životě, tady nemohl spoléhat na naučené, stonásobným opakováním už zcela automatizované pohyby; slunce, které v železné konstrukci haly rozehrávalo tak úžasné divadlo, ho zcela oslepovalo. Marně si mnul oči; jiskřící vatou bloumaly nehmotné bytosti: zachytil prchavý Anežčin úsměv, Tomešovo povzbudivé pokývnutí, jakýsi vyschlý stařík držel v ruce starobylou léru, a jiný stařec, ještě statný, jemuž v černých vlasech jenom sem tam zajiskřila stříbrná nitka, se belhal o holi a ukazoval prstem na stín ocelového trámu, jenž putoval po narudlém obdélníku světla na podlaze jako ukazatel slunečních hodin…

A tam vpředu řval nenasytný dračí chřtán… Francek si vzpomněl na fresku v újezdském kostele, kde je vymalováno, jak obrovský drak polyká hříšníky, jak jejich nahá těla, svíjející se jako bezmocní červi, padají mezi řady zlověstných, pilovitých zubů…

Požírané hadry se pod Franckovýma rukama začaly podivně zmítat, projížděly jimi křečovité záškuby; to byla neklamná známka, že stroj se zahlcuje! Pokusil se je zadržet, ještě v poslední chvíli vytáhnout ten narůstající chuchvalec zpod lišty. Cosi studeného ho seklo přes prsty. Zasykl a rychle ucukl. Sakra, říznul jsem se! Ale povedlo se; vyrval cumel dřív, než se cupovací prostor mohl ucpat.

Vtom na druhé straně stroje, u odbíracího žlabu, zaznělo pronikavé ženské zaječení. Polekaně tam přiskočil a stačil ještě zahlédnout, jak stará Moulisová, bílá v obličeji jako křída, se kácí do hromad spletených panenek. Sklonil se nad ní: „Co je vám?“

To už se sbíhali ostatní dělníci.

„Vodu!“ volal Francek, „přineste někdo vodu!“

Nadzvedli Moulisové hlavu, omývali jí čelo nepříliš čistým mokrým hadrem.

Otevřela oči, vyjeveně zamžikala.

„Už je to lepší?“

„Já ne…“ zablekotala a ukazovala na odbírací žlab, „to… to je hrůza…“

Nechápavě nahlédli mezi cupaninu – a ztuhli. Leželo tam něco nepatřičného: dva lidské prsty, kloubnaté a zakončené silnými zažloutlými nehty, které by už potřebovaly ostříhat, dva osamělé prsty, k nimž nepatřilo žádné tělo…

Všichni se otočili k Franckovi. Stál strnule, s užaslým výrazem, dosud v šoku. Podíval se pod sebe a zjistil, že kolem bot se mu rozlévá kaluž krve. Opatrně a nejistě pozvedl pravou ruku…

„Co čumíte, volové!“ vzpamatoval se konečně jeden z dělníků. „Lékárničku! Rychle! Pořádný obinadlo! Desinfekci! A zavolejte sanitku!“

Teprve s večerem přišla rána k sobě; Francek seděl na železné nemocniční posteli, ruku zabalenou ve vrstvách obvazů měl opatrně položenou na dece, sykal a skřípal zuby. Prášky proti bolesti, které dostal od doktora, moc nezabíraly. Propadal se nocí, plnou ostrých jiskřivých střepů; najednou se mu velice živě vybavila chvíle, kdy si hrál s malou Mankou (snad to bylo dokonce včerejšího večera, jako by šlo o nějaké osudové předznamenání!). Držel její ručku, a prstem, který už nemá, jí jezdil dokola po heboučké dlani: „Vařila myšička kašičku, na zeleném rendlíčku…“ A Manka už se předem smála v očekávání chvíle, kdy budou porce kaše přidělovány jednotlivým prstíkům: „Tomu dala, tomu dala, tomu málo, tomu víc… A na toho maličkýho se nedostalo, ten plakal a utíkal do komůrky!“ To už Manka přímo ječela rozkoší, protože komůrka byla v podpaží, a tam to hrozně lechtalo! Ten utíkal… ten prst utíkal… do komůrky… A Manka pak držela tátovu mozolnatou ruku a s obdivem si ji prohlížela, jak je veliká, jaké má silné prsty.

„Tenhle je můj!“ vykřikovala a tahala ho za ten prst, který už dnešního dne umřel a byl pohřben, „ten ti seberu, ten si nechám!“

„Tak už dost!“ okřikla je Katka. „Ty snad, Francku, nemáš rozum, nemůžeš je před spaním takhle rozdovádět, pak nebudou moct usnout!“

Proč jsme si hráli zrovna s prsty? Podej ďáblu prst... „Hlavně aby nepropukla sepse,“ tvářil se lékař ustaraně, „pak bychom museli vzít celou ruku…“

Katka dostala nějaké peníze od podpůrného provaznického spolku, do kterého Francek pravidelně přispíval ze svých skrovných výplat. Před Vánoci si také na obecním úřadě vyzvedla zvláštní poukázku, na kterou si mohla vybrat zboží v hodnotě pěti korun. Byl to dar státu nezaměstnaným; mezi lidmi se tomu říkalo žebračenka. Když se vracela přes náměstí, zatroubilo za ní auto. Polekaně se obrátila; z otevřených dvířek na ni kynul Šimeček.

„Pojďte, Katko, svezu vás domů, jedu zrovna na Plzeň, to máme při cestě.“

Zaváhala, ale pak vklouzla na zadní sedadlo.

„Moc mě to mrzí,“ ozval se Šimeček po chvíli rozpačitého mlčení. „Ale já za to opravdu nemůžu. Bezpečnostní předpisy byly dodržený. Nechápu, proč sahal tak blízko k hřeblu. Vždyť není žádnej začátečník, vždyť s provaznickejma mašinama dělal už nějakej ten pátek…“

„Nemusíte se omlouvat.“

„Já vím… ale… mám pořád takovej pocit… jako byste se na mě zlobila…“

„To je jen pocit.“

„Moc si vás vážím, Katko. My dva bysme si mohli dobře rozumět, jen kdybyste chtěla, kdybyste někdy…“

„Zastavte mi tady, chci ještě nakoupit v konzumu. Dostala jsem od obce žebračenku!“

Tonda šlápl na brzdu, pneumatiky zakvílely. Sousedky, drbající před krámem, k sobě naklonily hlavy, úkosem pozorovaly Kateřinu, vystupující s Šimečkova auta, a horlivě si špitaly.

„Počkejte, Katko,“ řekl pan šéf, rozevřel velkou šrajtofli a vytáhl z ní bankovku, „kupte něco dětem na Vánoce. Řekněte, že jim to po Ježíškovi posílá strejda Šimeček.“

Katka se usmála a peníze si vzala.

„Děkuju.“

Sousedkám div nevypadly oči.

„Představte si to, paní, Šimeček, ten vypelichanej kozel, vysazoval mladou Routovou po ránu z auta a dával jí peníze! Ona má muže v nemocnici, dřel se, chudák, až z toho přišel o prsty, ale jeho žena mezitím… No, však to známe. A není divu! Pamatujete, jak hrála divadlo? Je to komediantka, je to taková… No, vždyť víme. Morálka žádná, do kostela skoro nechodí. I na mariánskejch slavnostech recitovala jen proto, aby se předvedla. Pan kaplan říkal, že to představení v lázeňským parku bylo strašně pohanský, že tam chyběla ta pravá katolická víra, že se kolem slovanský lípy proháněly všelijaký vodníci a rusalky, ale Panenka Maria nikde!“

Byly to zvláštní Vánoce. Na Štědrý den dopoledne se stavěla v domě u Červené cesty paní doktorová Hofmannová, přinesla balík oblečení po svých dětech, že už z toho vyrostly, a co s tím, ale je to ještě gut, opravdu perfekt schön stock, nicht wer? Zlíbala Katku na obě tváře, pochlubila se, že Tonánek úspěšně vykonal zkoušky na německé gymnázium v Praze, že vater by z něj chtěl mít einige justiciare, ale kluka ještě pořád nepřešly ty sny o objevitelských cestách do nějakých příšerných pralesů a pouští. Ach, ty děti, člověk je pořád vidí jako kleine kinder, ale on už je Tonánek skutečný junge mann.

Byly to velmi zvláštní Vánoce. Před Štědrým dnem se celá Routova rodina svátečně oblékla a vyjela vlakem do Plzně; v nemocnici se rozsadili kolem Franckova lůžka, vyložili mu tam z košíků na deku vánočku, jablka, křížaly, sušené švestky a pár vajec natvrdo a přinesli mu pravou smrkovou větvičku, ozdobenou hvězdičkami ze slámy, aby měl také nějakou radost. Děti byly v nezvyklém nemocničním prostředí zaražené a před otcem v podivném pruhovaném županu se styděly; připadalo jim, že je to nějaký cizí člověk. Francka dojalo, že přišel i Martin. Starý provazník pochrchlával, naškrobený límec, dávno už vyšlý z módy, ho škrtil, prkenně seděl na židli vedle postele, hůl mezi koleny, ale tvářil se vlídně, usmíval se, snažil se dodržet Hančiny pokyny (Manželka ho totiž celou cestu nabádala: „Ne, abys mu říkal, že je nemehlo, že se to dalo čekat a že nešikovný prsty musí pryč!“), a tak teď Martin pronášel jen povzbudivé věty o tom, že zima je mírná, ačkoliv to ze začátku vypadalo na velký mrazy, že v novinách píšou, že novej americkej prezident Rózevelt přišel na to, jak ven z hospodářský krize, že šedesát států se sešlo v Ženevě a dohodlo se na odzbrojení a věčným míru.

Zdálo se, že přece jen přicházejí lepší časy.

EPILOG

Velké plakáty, rozvěšené po celém Kostelci, oznamovaly ozdobným písmem tvořeným z umně propletených kliček provazu, že Josef Šimeček si dovoluje velevážené občany pozvat na PRVNÍ PROVAZNICKÝ PLES, jenž se bude konat přímo v továrních halách a dílenských prostorách.

Ať už si o tom lidé mysleli cokoliv, shodli se na tom, že ten chlap má úžasné nápady a vždycky umí něčím překvapit.

Už týden předem se v dílnách smejčilo a uklízelo, chlapi vymetali zpod strojů letitý prach, leštili pucvolí háčky a setrvačníková kola a nacházeli v koutech různé zapomenuté poklady; ženské mezitím šplhaly po štaflích kolem vysokých oken a snažily se jejich skleněné tabulky zbavit usazené mastné špíny. Šimeček se procházel po dvoře a spokojeně mhouřil oči jako nasycený kocour. Krize už byla opravdu zažehnána a díky tomu, že Evropa začínala horlivě zbrojit, bylo najednou zakázek víc, než se vůbec dalo stihnout. Přijímal další lidi, zavedl práci na dvě směny, dokonce sháněl kvalifikované odborníky přes inzeráty v Provaznických listech.

V sobotu navečer se Katka oblékla do dlouhých šatů (vlastnoručně si je ušila ze zbytků látek od paní doktorové), do výstřihu si zavěsila korále, vlasy měla naondulované do krásných loken, spadajících jí v bohatých prstencích kolem skrání; nad levým spánkem si je sepnula sponou s blýskavým broušeným sklíčkem, které vypadalo úplně jako briliant.

Francek byl ohromen krásou své ženy, najednou málem začal zase žárlit, jak si proti ní připadal bezvýznamný. S jeho garderobou byl větší problém, měl jen jedno sako a to už bylo notně zašlé a prošoupané, ale Katka ho důkladně vykartáčovala rejžákem namočeným v octové vodě, trafikant Skřivan mu půjčil motýlka, Francek si přistřihl knírek, přihladil ho a vlasy si důkladně napomádoval ořechovým olejem, aby byly vlhce lesklé a patka držela pěkně připlácnutá nad čelem. Ruku, na níž mu chyběly dva prsty (místo nich mu zůstaly jen zarůžovělé pahýlky, jichž se děti ostýchavě dotýkaly a říkaly: „Tyhle dva prstíčky nedostaly kašičku, kampak se asi schovaly?“), tu ruku se snažil držet decentně za zády nebo ji ukrývat v kapse. Ještě si nezvykl; muselo uplynout ještě pár let, než ji přestal vnímat jako něco zvláštního.

Manka s Jiříkem nevycházeli z úžasu, připadalo jim, že maminka s tatínkem vypadají jako princ a princezna z pohádek, také Hanka uznale pokývla: „Sluší vám to.“

Sama tvrdila, že oni s dědkem už velkou parádu nenadělají, že jí stačí hedvábný nedělní šátek a jemu vesta, ve které se snad ještě ženil, ale přesto se také s velkou hrdostí vypravili, aby tu slávu na vlastní oči viděli - a také proto, že Šimeček jim poslal osobní tištěnou pozvánku (a pozval nejen vysloužilé staré provazníky, ale také konkurenci a drobné soukromníky z celého okolí).

Továrna svítila do časného zimního večera řadami vysokých oken, jako by to byl nějaký vlak, připravený k odjezdu. V elektrické záři se leskly stroje a řemení, mezi nimiž se vznášely zelené girlandy z provazů, omotaných krepovým papírem. Závěsy z provazových sítí, do jejichž ok byly vetkány umělé růže, dělily halu na jednotlivé salónky. Dole mezi gardami (Francek se bezděky zachvěl, když míjel žravou tlamu s ocelovými zuby) stály pivní sudy a stolky s občerstvením; na šňůrách visely křupavé makované preclíky, v ošatkách hnízdily solené houstičky, voněl tu křen a uzené klobásky…

Nahoře v patře mezi stáčečkami šňůrek a lícnovačkami hrála kapela, tady se tančilo na prknech posypaných mastkovým práškem, aby to lépe klouzalo. Šimeček obcházel jednotlivé rodiny, všude prohodil pár vlídných slov, připil si, postupně vyzval všechny manželky a dcery svých zaměstnanců k tanci.

Provaznická dílna desítkami oken zářila do noci, zvedala se jako obří koráb Titanic, jako biblická archa plná točících se párů. A sama jako by se otáčela v nekonečnosti prostoru. Všechno se točí! Všechno… Závrať radosti nad hlubinou, v níž se otvírá propast…

A obří kolo božského provazníka neúnavně splétalo provaz osudu.

V pondělí byla Skřivanova trafika v obležení; všichni kostelečtí si chtěli koupit noviny, kde vyšla fotografie zaměstnanců Šimečkovy dílny. Malebnou skupinku naaranžoval fotograf mezi stroje ověšené slavnostními girlandami. Vzadu stáli muži se strojenými úsměvy, škrtícími vázankami, s lesklými účesy (jako by je oblízla kráva, smávala se Katka), a dokonce i ty ženské, co je člověk vídal celý rok v šátku a urousané sukni s plátěnou zástěrou, se tu tvářily jako dámy, seděly na lavici, nožku přes nožku, plisované sukénky vyhrnuté ke kolenům a na hlavách komické kbelíčky módních kloboučků. A uprostřed všech sám pan šéf s blahosklonným úsměvem, levicí ležérně opřený o držadlo invalidního vozíku se strnulou živou mumií Hyacinty Ackermannové, po pravici chráněný věrnou tajemnicí Martičkou – a nenápadně pošilhávající směrem, kde stála Katka Routová vedle Francka a pod nimi Hanka s Martinem.

Babička Hanka si tu fotografii vystřihla a zasunula ji na „věčnou památku“ do rohu rámečku ke svatému patronu Floriánovi, k tomu mocnému ochránci, jenž lije nebeskou vodu na hořící domeček a hasí tím nebezpečně vášnivý žár, jenž by jinak mohl jeho obyvatele spálit na prach…

O dalších osudech Routovy provaznické rodiny se dočtete v připravovaném třetím dílu Prokletí vnuků.

Otomar Dvořák: O mně

Jmenuji se Otomar Dvořák, žiji v Praze ve Vršovicích, moje manželka Eva Zajícová je výtvarnice. Kdysi jsem vystudoval FAMU, obor dramaturgie a scénáristiky a poté jsem vykonával mnoho různých povolání, od uklízeče ve škole, přes dělníka v továrně až po vedoucího kulturního domu, což mi umožnilo poznat život ze všech stran. Zhruba před patnácti až dvaceti lety jsem se nejčastěji vyskytoval na divadelních jevištích, ale také v šatnách, zkušebnách, dílnách (a barech, samozřejmě!), například v pražském Semaforu, v Městském divadle Zlín nebo v loutkovém divadle Lampión v Kladně - a to jako herec, dramaturg či autor. Ještě před „sametovou revolucí“ jsme s Michaelem Kocábem natáčeli ilegální videoklip „Snaživec“ a během ní oficiální baranndovský film „Pražákům, těm je hej“. V „Tankovém praporu“ jsem popíjel vodku v roli jednookého ruského generála a Jiřího Wimmera jsem děsil v komedii „Horor, aneb Četba na dobrou noc“, kterou jsme společně napsali pro ostravskou televizi. Ve Zlíně jsme s Milanem Nytrou (nyní klávesista skupiny Buty) napsali a s režisérem Morávkem inscenovali velkolepě výpravný muzikál Frankenštein (což byl v roce 1993 jeden z prvních českých muzikálů - a patrně se líbil, protože dostal cenu diváků a hrál se dva roky. V televizi jste mohli má dílka také kdysi vídat na stanici Prima, kde jsem připravoval několik dílů publicistického seriálu „Záhady a mystéria“.

Čtenáři mě zprvu znali hlavně z novin, neboť jsem nějaký čas pracoval jako novinář v regionálních denících či v různých časopisech, které ovšem zanikaly dříve, než jsme se stačili opít na počest prvního čísla. Osudové bylo zřejmě mé setkání s partou nadšenců, která se shromáždila kolem redakce časopisu „Fantastická fakta“ (jména jako Mackerle, Mareš, Česal, Mátl, Stingl. Vokáč nebo Šiška zasvěcencům napoví, že se tam tehdy sešel skutečný výkvět české „záhadologie“). S Fantastickými fakty jsem prožil sedm krásných let. Výpravy na záhadná místa, stopování duchů, přízraků a mimozemšťanů, podivné předměty, zvířata, která by neměla existovat, kruhy v obilí, kamenné linie, pyramidy... To byl podivuhodný svět, ve kterém jsem se vrátil do let klukovských objevů a dobrodružství. Jenže všechno hezké má svůj konec...

Naštěstí v době, kdy časopis zanikal, jsem začal vydávat knížky. Bestellerem se stal projekt „Utajené dějiny Čech“, na němž jsem spolupracoval s Alešem Česalem a Vladimírem Mátlem. Naše fantastická hypotéza, že dějiny jsou vlastně magickou válkou o informační kód podsvětí, vyvolala nečekaný zájem čtenářů, takže kniha letos vyšla již v pátém vydání a nakladatel nás přemluvil, abychom ji rozšířili o třetí díl.

Odhalování různých tajemství mě přivedlo i k novému úhlu pohledu na svět. A tak moje další cesta vedla docela zákonitě k odhalování „génia loci“, skrytého ducha krajiny, k hledání překvapivých souvislostí mezi podobou skal, hor a údolí, lidskými stavbami, toky řek, osudy lidí, kteří na určitých místech žili a příběhy a pověstmi, které si o nich vyprávěli. Z toho vznikla celá série netradičních cestopisů: Strážci hor a pramenů, Pole slunečního býka, Řeka sedmi jmen, Ohře - měsíční řeka, Krajinou Čertovy brázdy...

A protože krajina a lidé v ní vyprávějí příběhy, zkouším tyto příběhy vyprávět formou povídek a románů; z nichž největšího ohlasu dosáhl příběh z Rudolfinské Prahy „Císař alchymistů“ nebo tragická historie největšího teroristického útoku na Prahu, organizovaného francouzským králem Ludvíkem IV. (každý, komu o této epizodě našich dějin vyprávím, bývá překvapen, že ve školní výuce dějepisu o tom nic neslyšel).

Nyní jsem tedy spisovatelem na „volné noze“. Napsal jsem už asi kolem třiceti knížek; také jsem „spáchal“ několik divadelních her, televizních scénářů a písňových textů. Často jsem zván na různé besedy a přednášky do knihoven, regionálních sdružení, muzeí či na „cony (účastníci vědí, o co jde - prostě srazy přívrženců určitého žánru literatury). Dokonce občas dělám průvodce při speciálních výletech po různých zajímavých místech naší země, zahajuji výstavy výtvarníků, a kdo ví, co ještě...

Obsah

Děj prvního dílu

PROLOG

I. Duhové koule

II. Konopí v zubech

III. Pták Ohnivák

IV. Hořkosladké hry

V. Čertův prst

EPILOG

Otomar Dvořák: O mně