Karel Paták

PIHOUN

OD SLAVOŠE

2009

© Machart s.r.o.

ilustrace © Kameel Machart

obálka © Karel Paták

ISBN 978-80-903342-8-1

Tato kniha vyšla díky laskavému přispění

města Berouna a obce Loděnice.

Místo předmluvy

Když jsem se před lety rozhodl napsat příběh o sečtělém školákovi z berounského předměstí, bylo mým záměrem, aby se románový hrdina, ač fiktivní postava, pohyboval v autentickém prostředí, obklopen autentickými, v té době žijícími lidmi. Jeviště, na kterém se příběh odehrává, je město Beroun a jeho nejbližší okolí v reáliích dvacátých let minulého století. Umístit příběh do Berouna jsem se rozhodl v době, kdy jsem se podílel na stěhování a instalaci muzejních sbírek do Jenštejnského domu. Tady jsem měl příležitost potkat se s výjimečným člověkem, někdejším dlouholetým fürstenberským archivářem panem Janem Königem. Jeho znalost minulosti města Berouna, například zajímavosti a postřehy o Václavu Talichovi, o slavné pěvkyni Tekle Podleské a o některých dalších postavách berounského kulturního života byla tehdy při společných chvilkách u šálku kávy nejčastějším námětem našich rozhovorů. Fürstenberský archivář samozřejmě znal i mnohé příběhy ze života šlechty. Jeho oblíbeným tématem byli Habsburkové – a z Habsburků pak zejména kontroverzní následník trůnu korunní princ Rudolf. Od pana Königa jsem se například dozvěděl o princově úloze ve vědecké expedici do Egypta, od něho jsem poprvé slyšel, že Rudolfovy odborné stati o dravém ptactvu dunajské delty byly dokonce publikovány v Brehmově Životě zvířat. (Přiznávám, že tomuhle tvrzení jsem uvěřil, až když jsem si příslušnou stať v Brehmovi našel.)

Pan König mi vyprávěl o arcivévodových četných nešťastných láskách a z úst pana Königa jsem poprvé slyšel slovo Mayerling.

Archivář znal i podrobnosti z princovy návštěvy na zámku v Loděnici, kam ho v roce 1880 pozval bohatý pražský podnikatel Antonín Cífka. Tenhle fakt nemohu coby loděnický patriot v příběhu opominout, protože mladý Habsburk tehdy v naší obci pobýval celé tři týdny. Vzpomínám, jak pan König jednou při společném posezení u kávy nalistoval v publikaci z archivu muzea obrázek prince na koni, pod který kdosi tužkou připsal pár řádků přibližně tohoto znění: Korunní princ Rudolf při své návštěvě v Loděnici často vyjížděl do okolí, pozdravován vesničany, kterým odpovídal perfektní češtinou. Pro děcka měl v kapsách vždy dostatek mincí, které za jízdy rozhazoval.

Cífkové a loděnický zámek. Ta podivná stavba, podobná spíš nějaké pevnosti než rodovému sídlu, mě už od dětství neobyčejně přitahovala. Můj zájem o tu budovu ovšem vyvrcholil v době, kdy jsem na tomhle zámku bydlel a v archivu obce našel rodokmen rodiny Cífků. Tehdy jsem si uvědomil, že bez široké palety aktivit příslušníků jejich košatého rodu – bez jasnozřivosti Antonína, bez podnikatelské obratnosti a mecenášství Jindřicha Cífky a bez věhlasu obou Lišků – Emanuela i Jaroslava – by Loděnice pravděpodobně zůstala jednou z mnoha provinčních vsí s všední historií srovnatelných sídel.

V době, kdy jsme s kolegou Svatošem instalovali muzejní expozice v Jenštejnském domě, jsem večer často čekal U Slavoše na autobus a povídal si tam s místními štamgasty. Když jsem se o těch večerech zmínil před panem Königem, rozšířil okamžitě svá vyprávění o zasvěcené hodnocení mnoha berounských hospod a hospůdek. I když lokály nenavštěvoval, věděl o nich všechno. Vyprávěl, že právě hospoda U města Slavošova bývala po staletí útočištěm formanů a furberkářů – služby, která byla i ve století páry pořád ještě důležitým prostředkem přepravy zboží. Archivář znal mnohé podivuhodné příběhy z dob, kdy silnice patřily formanům, a vyprávěl je s takovým zaujetím, že jsem se rozhodl, že pokud mé zápisky a poznámky povedou v budoucnosti k napsání nějakého příběhu nebo knížky, bude tohle prostředí jeho jevištěm. Pan König vyprávěl mnohé, někdy i velmi dramatické zážitky formanů, ale mně se v jeho podání líbil spíš poklid jejich neuspěchaného života. Zaujalo mě jeho vyprávění o štacích – o hospodách, kde se formani pravidelně setkávali a ve kterých nocovali, když ze Šumavy do Berouna vozili vysoko nastlané fůry voňavého sena. Jak večer, když obstarali koně, při dobrém moku místním vyprávěli, co nového ve světě, a ti zas jim, co nového u nich. Byl bych rád, kdyby tahle knížka vybídla čtenáře, aby se na chvíli zastavil a spolu se mnou se ohlédl za zmizelým světem cest v alejích stromů a za světem klenutých lokálů v zájezdních hostincích. Aby se mnou zkusil nahlédnout i do dvorů a maštalí a vychutnat omamnou vůni sena a pach koní a zdáli zachytit doznívající klapot jejich podkov.

Seznámím vás s Janem Šestákem, kterému říkají Pihoun, a s jeho kamarádem Emanem. Spolu s nimi a s několika stálými hosty od Slavošů hraje v knížce, kterou vám předkládám, důležitou roli tak trochu nadčasová osobnost, doktor Otto Kottek, Pihounův učitel a věčný oponent. I pan Kottek byl ovšem živoucí postava, člověk, kterého jsem poznal v době, kdy mi bylo třináct let. Tehdy jsem u něho bral hodiny angličtiny a on mne často místo únavné gramatiky učil kreslit, přičemž mi vykládal, co je světelný rok, co mlhovina v Andromedě a jak je to vlastně s tím nekonečnem. Pan Kottek byl staromilský podivín, který jako by do současnosti vstoupil z některého z fantastických románů Julia Verna – filozof, astronom i astrolog z Loděnice, kde žil mládeneckým životem ve skrovném podnájmu u paní Čedíkové. Místnost, ve které bydlel, opravdu vypadala tak, jak je popsána hned v první kapitole. Na stěně opravdu visely staré rytiny a diplom z pařížského astronomického ústavu, byl tu na třínožce i zmiňovaný hvězdářský dalekohled a na stole doopravdy stál glóbus a mosazný mikroskop.

V našem vyprávění jsem doktorův kabinet přemístil z Loděnice do Berouna. Přestěhoval jsem ho do domu, který stojí na Závodí přímo proti hospodě U Slavoše. Chtěl jsem, aby vševědoucí pan doktor Kottek byl našim hrdinům co nejblíž a mohl spolehlivě plnit úlohu jejich věčného mentora. Ten starý dům tu stojí dodnes, ale zájezdní hostinec U města Slavošova už bohužel řadu let neexistuje. Dovolím si tvrdit, že jeho starobylé klenuté prostory mohly po úpravách sloužit dál třeba jako muzeum koněspřežné dopravy. Ta hospoda sloužila pocestným už v době, kdy se za vodou, tam, kde se dnes rozkládá město Beroun, krčilo jenom pár rybářských chatrčí. Podle starých letopisů stávala na závodském břehu od věků ves zvaná Brod, ve které byla pamatována hospoda už v době, kdy se tu před bitvou se Soběslavem o český knížecí stolec formovaly šiky knížete Bedřicha.

Úvodní poznámku zakončím poukazem na postavu, která nemůže v příběhu chybět, a tou je přítel pana Kottka, vzdělanec encyklopedického rozměru, loděnický drogista pan Antonín Hausdorf, vlastník rozsáhlé knihovny a sbírky vzácných tisků. Do jeho obchodu jsem vždy vstupoval s pocitem zvláštního vzrušení. Jako by omamný pach příběhů a dobrodružství, skrytých za hřbety jeho knih, vystupoval i z neznámých látek v bílých porcelánových nádobkách s latinskými názvy, co stály na regálech za ním. Dodnes cítím tu zvláštní vůni, která v mých představách vyvolávala obrazy dalekých exotických krajů, o kterých jsem čítával, ve snech je navštěvoval a – proč to nepřiznat – občas ještě navštěvuji.

Pihoun, čert a Bohouš

Na kraji města, kousek za mostem, stojí napravo před rakovnickejma šraňkama ve stínu rozložitýho kaštanu odjakživa velkej žlutej dům. Teda odjakživa asi ne, ale že je starej, dosvědčuje ve štítě domu uvedenej letopočet 1852. Od tý doby už uplynulo Berounkou hodně vody, ale v archivu prej mají lejstro, ve kterým je zaznamenáno, že na tomhle místě stávala zájezdní hospoda už za třicetiletý války. Některý štamgasti dokonce tvrděj, že i tahle z tý třicetiletý války je postavená na základech krčmy z dob prvních Přemyslovců. Jestli je to pravda, tak by to mělo bejt v tom lejstru zaznamenaný taky. V přízemí domu jsou po stranách klenutýho průjezdu okna se zelenejma okenicema. Napravo vedle oken je vchod do lokálu. Na levým páru okenic jsou namalovaný zkřížený tága a kulečníkový koule a napravo jsou napěněný tupláky ve věncích z chmelovýho listí. Nad oknama je švabachem napsáno

U MĚSTA SLAVOŠOVA

Průjezd vede do velikýho čtvercovýho dvora. Prostorná klenba umožňuje, aby tudy projel žebřiňák s vysoko nastlanou fůrou sena nebo slámy. Naproti, přímo proti průjezdu, je stodola z neomítnutejch červenejch cihel. O žních se tu na roztažený plachtě mlátí cepama oves pro koně a vymlácená sláma, která se používá na podestýlku, se ukládá do pater. Dlážděnej dvůr je napravo uzavřenej stájema s řadou stání, připravenejch k přepřahání koňskejch potahů formanů, který donedávna vozili z Rakous do Prahy sůl. V poslední době se ale začala sůl vozit na šífech po Vltavě, a tak zůstávají stáje po většinu roku neobsazený. Výjimkou je konec léta, kdy se pro koníky pražskejch drožkářů a pro těžký belgický tahouny, co rozvážejí po Praze sudy s pivem, vozí voňavý seno ze Šumavy. Na levý straně dvora je kovárna pana Maštalíře, obytná světnice kočího a lednice z bílejch cihel. V lednici se v létě uchovává pod vrstvou slámy led na chlazení piva. Před kovárnou je žulovej sloupek s železným kruhem, ke kterýmu uvazujou koně, když jim pan Maštalíř s pomocníkem Vasilkem vyměňuje podkovy. Vasilek je Ukrajinec, jmenuje se Vasil Fjodorovič Artěmjuk, v roce 1917 přeběhnul k Rakušanům a když válka skončila, rozhodnul se v Rakousku zůstat. Ve dvoře je hned vedle průjezdu menší okno do kuchyně. To bejvá, pokud není velká zima, otevřený, aby tudy vyšly kuchyňský výpary. Pod větracím okýnkem stojí litinová pumpa s oblejskaným táhlem a výtokovou rourou, která má na konci šklebící se psí hlavu. Vyplazenej litinovej jazyk tý potvory slouží jako háček na kbelík.

V tom domě, ve světnici mezi kovárnou a lednicí, bydlíme. Můj táta a já. Říkají mi Pihoun, ale ne proto, že bych byl pihovatej, ale proto, že mám na tváři znamínko po mamince.

Jmenuju se Jan Šesták, táta se jmenuje Alois Šesták, maminka nám umřela, když jsem se narodil, a v jednom stání v maštali máme světlýho grošáka Fricka. Táta s Frickem povozničí pro pana Ctirada Helebranta, kterýmu tohle všechno i s tím kaštanem patří. I cihelna na Lhotce. Táta o mně říká, že jsem upovídanej mudrlant a na všechno mám odpověď, ale já si myslím, že to bude tím, že si hodně čtu. Nejradši si čtu o velkejch objevech a o slavnejch vynálezech, ale úplně nejvíc mě zajímají cestopisy a knížky o výpravách do neprobádanejch zemí. Tak vemte třeba „Lovce šelem“ od Arnoulda Galopina. Výprava po třech světadílech je tam vylíčená, jako byste po těch zemích putovali s těma cestovatelema. Nebo deníky kapitána Jamese Cooka z objevitelskejch cest kolem světa. Čtyřiadevadesát mužskejch, tři a půl tuny kysanýho zelí a jedna koza. Všechno nacpaný na malý, asi třicetimetrový plachetnici. Žádná pára, žádnej motor. To bylo fakt něco, a všechno pravda. Nic vymyšlenýho. Dokonce s obrázkama od malíře, kterýho si kapitán Cook na ty slavný výpravy bral sebou.

Zásluhou tohodle pečlivýho mořeplavce jsou dodneška na mapách Tichýho oceánu zakreslený i ty nejmenší ostrůvky. Blbý je akorát to, že na jednom takovým malým ostrůvku nakonec na apríla roku 1779 domorodci slavnýho objevitele Jamese Cooka snědli. Kdyby ty divoši věděli, že kapitán Cook jednu takovou skupinku teček i s tím jejich mrňavým ostrůvkem zakreslil do mapy a nazval je Přátelské ostrovy, tak by ho možná nechali naživu. Zeměpis mi jde. To uznává i primas třídy Jukl.

Sedím na chladivým roubení studny a palcem nohy postrkuju lezoucího brouka dál od spáry mezi kamenama dláždění, odkud před chvílí vyrazil do světa. Lesklej černej brouk se tvrdošíjně snaží dostat zpátky do spásnýho úkrytu, ale já ho nepouštím, hrnu na něj kopeček prachu, ten se po chvíli propadne a brouk, teď už od prachu celej šedivej, na mě zahrozí předním párem nohou. Krapánek se opucuje a uraženě míří od pumpy pryč. Nastavím mu chodidlo, brouk se zastaví, jako by přemejšlel, a tykadla se mu hejbaj. Převrátím ho palcem naznak. Najednou znehybní a – nožky pěkně srovnaný na břiše – je mrtvej. Otočím ho a palcem trochu postrčím. Tak si jdi, ty chytráku, myslím si a zavřu oči. Počítám do dvaceti a v duchu odhaduju, jak daleko asi doleze.

Otevřu oči, brouk nikde, a místo něj se pár kroků ode mě prochází slepice vlaška a dělá jako by nic.

„Kššc, ty mrcho!“

Hledám, čím bych vražedkyni praštil. Jako na potvoru nemůžu nic najít. Slepice se podrbe na hřebínku a jde si po svejch. Jdu taky.

Loudám se průjezdem plným vlaštovčího štěbetání a čtu nápisy a vzkazy, který tu do omítky škrábe už kolikátá generace. Ty nejstarší jsou překrytý několikerou vrstvou nátěrů vápnem, ale většina z nich se dá ještě přečíst stejně dobře jako ty letošní. Jsou tu i příklady z aritmetiky, některý dobře, některý špatně vypočítaný, a jsou tu samozřejmě i neslušný obrázky. Je tu i mojí rukou vyškrábaná koňská hlava s nápisem „Fricek“.

Vyhýbám se hromádkám vlaštovčího trusu a očima hledám vysoko u klenby slavnou rýhu kapelníka Plavce. Rýha je hluboká až na cihlu a ve-

dle ní je do omítky vyškrábáno: Vojta Plavec – 1919. Když jsem se před časem táty ptal, co ta rýha znamená, zabručel něco jako že ten Plavec tak vysoko doplivnul či co, ale pozdějc mi to Eman Buriánků vysvětlil. Že prej si tu tehdy pan Plavec s celou svojí kapelou ulehčoval po nějaký tancovačce, a tak, měchejře pěkně naplněný, se vsadili s trombónistou Mrčilem o štěně plzeňskýho, kdo dočůrá vejš. No a ten Plavec pak bohatýrským střikem zvlhčil omítku až tam, co je teď ta rýha. Prej světovej rekord. Bez dvaceti centimetrů čtyři metry. Tomu se nechce věřit, protože jsme to s Emanem mockrát zkoušeli a výsledek byl vždycky nevalnej.

Jdu kolem otevřenejch oken lokálu a pár mokrejch rukou mi přikreje oči. Je to Adéla, ficka, co posluhuje v hospodě. Dneska je zavříno, tak meje okna. Stojí bosejma nohama na parapetu a její baculatý lejtka připomínaj cylindry od petrolejky. Schválně se vypíná a zuby jí svítěj v širokým úsměvu.

„Nemáš hlad, Pihounku?“

To víš, že mám, myslím si, ale vrtím hlavou. Seskočí dovnitř do lokálu a zmizí za zeleným závěsem. Stěny lokálu jsou nad dřevěným obložením vyzdobený výjevama z českejch dějin, jak je vymaloval berounskej malíř a lakýrník pan Frajberk.

Tak například proti oknům dává nějakej fousatej rejtar pít svýmu šimlovi ze šmolkovýho potoka. Pikolík Čenda Páv tvrdí, že je to kníže Oldřich a ta panička, co na druhým břehu máchá prádlo, že je Božena, za kterou Oldřich zrovinka na tom šimlovi přijel.

Stěnu proti závěsu rozděluje na dvě půlky polyfón. Na hromadě polen, do který ústí roura od kamen, stojí Mistr Jan Hus, na hlavě čepici z papíru a kolem dokola plameny a oblaka čoudu. Od polyfónu sem ještě pospíchá pod Mistra přiložit polínko babka s otýpkou chrundí na zádech. Hus se strašný výhně nevšímá a kouká netečně okýnkem do výčepu.

Na druhý straně polyfónu dostávají křižáci na frak od bratra Žižky. Mydlí je palcátem, i když má u pasu docela fortelnou policajtskou šavli. V pozadí doutná hrad Karlštejn a na suchý větvi čeká pár černejch krkavců. Naproti vedle závěsu poletujou pacholata s růžovejma prdelkama okolo sedící osoby, která si jednou rukou přidržuje na klíně otevřenou knížku a druhou rozhrnuje oponu, za kterou se vzpínají Hradčany. Na obloze s mráčkama je letopočet 1918, na kterým sedí holub s větvičkou v zobáčku. Nad dveřma do kasínka se rozkládá paroží jelena šestnácteráka. Kapitální trofej se podle tátovýho vyprávění stala ozdobou lokálu zásluhou Ctiradova dědečka, nadlesního Gustava Helebranta, kterej byl v nižborským polesí už třetím Helebrantem v týhle funkci. Ten na honu, pořádaným loděnickým podnikatelem panem Antonínem Cífkou na počest korunního prince Rudolfa Habsburskýho, údajně podal v úloze vrchního náhončího tak mimořádnej výkon, že urozenej host, kterej kapitálního šestnácteráka složil, ocenil jeho služby tím, že mu tuhle vzácnou trofej věnoval.

Pod parožím prej původně visíval šikmo seříznutej oválnej březovej plát s vypálenejma údajema o úlovku. V němčině – to dá rozum. Na tom březovým prkýnku bylo samozřejmě vypálený i jméno úspěšnýho střelce. Protože tím střelcem nebyl nikdo jinej než Rudolf – ten nešťastnej následník habsburskýho trůnu, rozhodli rozkurážený závodský národovci v osmnáctým roce to aristokratický prkýnko sundat a přiživit jím plameny výhně v kovárně pana Maštalíře. Asi tak, jak to udělala ta přičinlivá babka u polyfónu, když přiběhla přiložit polínko pod Mistra Jana.

Adéla je zpátky a strká mi patku od fašírky. Ještě je teplá a voní po majoránce. Pomalu ukusuju a rozmejšlím, kam se vydat. Škoda, že Eman s Čendou museli zrovna dneska, když je tak krásně, jít do města s katechetou okopávat nedávno vysázený lipky u kostela.

Vycházím z chladivýho stínu pod kaštanem a bílej jas sluníčka mě řízne do očí a přinutí mě, abych je přivřel a pouštěl k nim denní světlo po troškách. V puse mám po fašírce chuť smažený cibulky, a tak se snažím co nejdýl nepolknout slinu, abych si ten požitek prodloužil. Přecházím ulici a teplá dlažba mě příjemně hřeje do bosejch chodidel. Schválně kličkuju mezi kobylincema a plaším chocholouše, který v nich hledaj nestrávený semínka. Chocholouše ani nenapadne odlítnout. Čiperně na krátkejch nožičkách jezděj mezi kobližkama, jako by ani neměli křídla. Nedávám jim pokoj. Najednou se zvednou a jako když střelí, nízko nad zemí odfrčej.

Na druhý straně ulice si u trafiky pana Metelky prohlížím za gumičkou nastrkaný noviny. Pan Metelka vystrčí hlavu a brejličky mu visej na špičce nosu.

„Jdeš tátovi pro viržinka, Pihoune?“

„Ne, jen se tak koukám,“ opáčím.

Trafikant prstem popostrčí brejle ze špičky nosu zpátky na oči a mizí v přítmí boudy. Panu Metelkovi utrhla v patnáctým u Tarnowa nohu pod kolenem mina.

„Nebylo, kam by si si zalez. Do štelunků pálily minomety a zpředu se na nás hrnuli kozáci,“ opakoval u nás v šenku s každou vypitou čtvrtkou červenýho štamgast Metelka, kterej coby válečnej invalida dostal od císaře Františka Josefa mechanickou dřevěnou protézu, a navíc jako odškodnění patent na tuhle trafiku.

Trafika je natřená zelenou zrovna jako naše okenice. Vedle okýnka visí smaltová tabule s reklamou na cigaretový papírky Riz Abadie. Jsou na ní pyramidy, sfinga s uraženým nosem, vedle sfingy velbloud a na něm fousatej Arab kouří cigaretu, kterou si z těch papírků Riz Abadie zrovna ubalil. Koukám, jestli vyšlo nový číslo Malýho čtenáře. Jsem totiž hrozně zvědavej na pokračování obrázkovýho příběhu o posledním Mohykánovi od Jamese Fenimora Coopera.

Já si docela rád kreslím, a tak jsem nedávno taky zkusil vymyslet a do řady rámečků nakreslit nějakej obrázkovej příběh. Teda nakreslit postavy a těm pak do bílejch bublin, který vypouštěj z pusy, vpisovat hůlkovým písmem, co jeden druhýmu povídá. Rozměřil jsem papír velkej asi jako dvoustránka Malýho čtenáře na čtyřiadvacet dílů a do nich jsem se snažil rozdělit dobrodružství mladýho hrdiny Fifiho z románu „Aeroplánem kolem světa“ od Arnoulda Galopina. Kreslil jsem, gumoval, překresloval, znova gumoval a znova kreslil. Zkrátka smolil jsem se s tím hnedle měsíc – a byl jsem v koncích!

Fakt, že ilustrátor Grund je schopnej nakreslit do jednoho ročníku Malýho čtenáře padesát pokračování Posledního Mohykána, každý na čtyřiadvaceti obrázkách, mě fakt vzalo. Zkouším to spočítat. Páníčku! Tisíc dvě stě obrázků! Počítám to znova. Je to tak! Váženej pan Vilém Grund fakticky nakreslí do jednoho jedinýho ročníku Malýho čtenáře neuvěřitelnejch tisíc dvě stě obrázků. A jak nakreslenejch!

Pak jsem samozřejmě chtěl můj uvozdřenej papír vyhodit, ale táta kresbu vzal a někam ji uložil. Že prej to někomu ukáže a poptá se, jestli bych se tomu přeci jenom neměl věnovat.

Nalevo od Metelkovy trafiky stojí záhadný, dlouho opuštěný stavení, o kterým se údajně u stolu v šenku, kde sedává i táta, sice občas prohodí slovo, ale ani závodský starousedlíci toho prej o tom tajemným baráku moc nevěděj. Prej tu stojí asi tak dlouho jako naše hospoda.

Ten vysokej dům na bytelný kamenný podezdívce připomíná stavení, jaký znám z obrázků k pohádkám bratří Grimmů. Taky má ve štítě ty zkřížený dřevěný trámy. V průčelí do ulice, hned nad podezdívkou, jsou dvě ouzký vysoký okna s malejma skleněnejma tabulkama.

Oni jsou v tom zvýšeným přízemí ty okna celkem čtyři, ale obě krajní jsou zazděný, a tak tu po nich zbyly dva vejklenky, naštukovaný stejně jako fasáda. Obě prostřední okna jsou sice, jak říkám, zasklený malejma tabulkama, ale svůj účel neplněj o nic líp než ty zazděný. Jsou zevnitř věčně zatažený závěsama z červenýho sametu. Řek bych, že ty závěsy jsou ušitý ze stejnýho štůčku látky jako opona jeviště na sále u Tří korun. Jenom jsou víc vybledlý.

Jak to celý začalo a kterej den se do toho opuštěnýho domu ten dotyčnej – budu mu říkat pan X – nastěhoval, si nikdo nevybavuje. Ten dům byl odjakživa opuštěnej a pustej. A přestože nikdo z okolí nezaznamenal žádný obvyklý rušno spojený se stěhováním, jednoho rána z ničeho nic bylo okno v přízemí otevřený, z vyrudlýho sametu se vysunula ruka a odhrnula závěs! Byl tady!

„Říká se, že v tom domě bydlí čert!“ povídal jednou při obědě u Slavošů táta.

„Toho by určitě nepálilo.“

Táta při řeči sykal a foukal si na mastný prsty, kterejma trhal horkou cmundu. Maštalíř s Buriánkem, který seděli proti nám, pokyvovali souhlasně hlavama.

„Já ho tůhle taky merčil a hned jsem si řek: ať se na místě propadnu, jestli tohle není nějakej zakuklenej pekelník! My kováři máme na tyhle ptáčky, co na nás hříšníky líčej, zvláštní čuch,“ rozohnil se Maštalíř.

„Dám si na něj setsakramentskej pozor. Hlavně tady okolo mladýho aby se moc neochomejtal, to by pro něj byla snadná kořist. Radši se mu zdálky vyhni, Pihoune!“

Maštalíř ztišil hlas a nenápadně se rozhlížel. Co mi to tu vykládají o čertech? Copak si myslej, že jsem vloni nepoznal, že za Mikulášem, kterýho dělal školník Mrva, chodil s tvářema ušmudlanejma od sazí coby čert Maštalířův tovaryš?

„Už nejsem malej, pane mistr – myslíte, že nepoznám vašeho Vasilka? Já přeci dávno vím, že čerti nejsou!“ uzemním kováře. Vemu zbytek cmundy, zvednu se a hrdě odcházím.

„Počkej, Pihounku, zapomeň na to,“ volá mě zpátky pan Maštalíř.

„Kruci, teď mě docela mrzí, že jsme o tom před tebou začali. Máš pravdu! S dárkama opravdu chodí Mrva s Vasilkem a s nima coby anděl Adéla od Helebrantů. Tohle je ale něco docela jinýho. A není to opravdu nic pro tebe. To je moc vážná věc, o který se před dětma v tvým věku nemá mluvit.“

Tím mě teda naštval! Neříkám mu na to nic a vyjdu průjezdem na ulici. Ale stejně mi to nejde na rozum. Když nad novým obyvatelem toho domu kroutějí hlavou dospělý, tak by za tím opravdu mohlo bejt něco podezřelýho. A mělo by se to prozkoumat!

V jednom se pan Maštalíř nemejlí. Je to opravdu divnej zjev. Nad hubeným bledým obličejem s tenkým, nahoru nakrouceným knírkem se mu kadeřej hustý černý vlasy, který by opravdu mohly spolehlivě zakrejvat malý růžky. Chodí oblečenej do tmavýho klotovýho kabátu, pod kterým mívá těsně upnutou červenou vestu s řádkou perleťovejch knoflíčků. Z černejch kalhot vykukujou špičky lakýrek. Pokud je to čert, jak tvrdí kovář, tak ale nevím, jak by do těchhle ouzkejch střevíců moh nacpat pazneht či kopyto, narostlý podle normální čertovský anatómie. Dotyčnej občas taky vyjde mezi lidi a většinou chodí přes most do města. Má vždycky pod paží vysouvací stojan – třínožku – a na zádech dřevěnou bedýnku, o který jsem se pozdějc dozvěděl, že skrejvá deskovej fotografickej aparát. Tenhle X – už mu tak říká i kovář – je rafinovanej, protože tuhle se dokonce zastavil s berounským děkanem a docela vážně si spolu o něčem vykládali. Dlouho jsem koumal, k čemu asi slouží malý sklíčko na šňůrce, který mu visí z kapsičky u vesty. A na to jsem přišel dneska.

Je asi půl jedný a pan X jako obvykle vychází z domu, ale tentokrát nejde přes most do města, ale rovnou si to namíří přes ulici k Helebrantům. Stojím na rohu u průjezdu a dělám, že mě hrozně zajímají ty do omítky vyškrábaný nápisy a vzkazy, který znám dávno nazpaměť.

Pan X se zastaví u rámečku s vyvěšeným jídelním lístkem a koukám – najednou sklíčko veme, zasune si ho do očního důlku, pak ho pustí a ono mu tam drží, jako by ho přilepil! Sklíčko je zvětšovací! Něco jako čočka v brejlích, protože pan X jede po jídelním lístku prstem a čte. Kouká jedním okem přes to sklíčko a čte, co dobrýho kuchař pan Šilpoch dneska uvařil. Asi si vybral, protože bere za kliku. Teď jsem se lek!

Uvědomuju si, že jestli se v lokále potká s podezíravým kovářem, mohlo by bejt zle. Rychle přebíhám k oknu a koukám dovnitř. Maštalíř tam samozřejmě jako vždycky v tuhle dobu sedí s mým tátou a s Buriánkem a ten X si to namíří rovnou k jejich stolu!

Svlíkne si plášť, pověsí ho na věšák a přisedá k nim. Škvírkou mezi záclonama pak s údivem sleduju, že si s ním ty zrádci docela srdečně povídají. No tohle! Musel je očarovat! Rozkládají rukama, táta se usmívá a pan X zdviženou rukou přivolává pikolíka Čendu a podle všeho si objednává něco k jídlu, protože ten se uklání a odbíhá do kuchyně.

Vypadá to, že se ty čtyři docela dobře baví. Čekám, co se z toho vyvrbí. Pan X při rozhovoru nad přineseným pokrmem obratně balancuje příborem a dobrota vyhlášenýho kuchaře Šilpocha mu zjevně chutná. Po jídle se nakloní k tátovi a něco mu říká.

Ten se zvedne a jde rovnou k oknu, kterým civím dovnitř. Říkám si – nemůže mě přes záclonu vidět, ale táta klepne na okno a gestem ukazováčku mě důrazně zve dovnitř! Není mi jasný, jak moh ten X poznat, že tam jsem. Protože znám tátu, vím, že mi nezbejvá než poslechnout. Pomalu se loudám k jejich stolu. Pan X se usměje a pod knírkem se mu blejskne zlatej zub. Položí mi ruku na rameno a slyším, jak říká:

„Prej si rád kreslej, mladej pane, je to pravda?“ Nevím, co odpovědět, a tak jenom kejvnu.

„Tak přijdou navečer ke mně – řekněme v sedum. Pan tatínek souhlasí. A vemou sebou nějaký svoje obrázky!“

„Ale, my – já… nic nemám,“ zaplet jsem se do jeho onikání, ale táta mě přerušuje, že prej má většinu mejch výtvorů schovanejch.

„Tak jo,“ vyhrknu, otočím se a jdu.

„Sbohem,“ slyším se a poleje mě horko! Panebóže, sbohem néé! Nejradši bych se propad! Co když je to doopravdy ňákej pekelník! A já mu dal sbohem! Nevím, jak se mám zachovat, ale pan X mě překvapí, když docela klidně odpoví:

„Sbohem, sbohem, kadete, budu jich čekat!“ A hned nato s vážnou tváří prohlásí:

„Mladej pane, teď mě napadá, že tady s pánama jsem se seznámil, ale jim jsem se ještě nepředstavil. Mé jméno je Kottek, Otto Kottek se čtyřma té.“

V létě stojí slunce navečer v sedum ještě vysoko nad Městskou horou a pořád pěkně připaluje. Okouním před domem pana X. Vlastně bejvávalo. Od oběda je to přece pan Otto Kottek. Trafikant Metelka už hodnou chvíli, jako ostatně každej večer u nás v šenku, vykládá, jak to u Tarnowa prali do kozáků atamana Buďonnýho, takže můžu bejt v klidu pohodlně opřenej o prodejní pultík jeho budky. Nade mnou šejk u pyramid čudí Riz Abadie a já rozmejšlím o svým dalším kroku. Neboj se, říkám si, vždyť ten pan X v poledne prohlásil, že není žádnej pekelník, ale Otto Kottek! Tak se konečně hni! Nemůžeš se dlouho rozmejšlet! Ten spolek od tátova stolu tě určitě od Helebrantů oknem sleduje! Dám si říct, odlepím se od trafiky, udělám dva kroky a jsem u dveří jeho domu.

Nahoře pod průhledem z barevnejch skleněnejch tabulek je skrze dírku ve veřeji těžkejch dvoukřídlejch dveří přes malou porculánovou kladku protaženej řetízek s kroužkem. Zatáhnu – vevnitř to zacinká a já poodstoupím a čekám, až mi pan Kottek přijde otevřít.

Dveře zůstávaj zavřený. Už se chci pakovat, když se nade mnou otevře okenní vyhlídka a čertovskej pan Kottek vystrčí hlavu.

„Jen jdou dál, Pihounku, je otevříno!“

Obouma rukama mačkám velikou železnou kliku. Jde to ztěžka, ale zatlačím, dveře hlasitě zasténaj, udělám krok a jsem v temný chodbě. Dveře jsou tak těžký, že když chci, aby se zavřely, musím se do nich vehementně opřít zádama. Asi jsem zatlačil moc – dveře prásknou, až se na zdi roztřesou duhový zrcátka paprsků, co prosvítaj těma barevnejma tabulkama. Zvonek se tím otřesem znova rozcinkal, jako by chtěl do příšeří domu nahlásit: Už ho tu máme! To už se ale přímo proti mně otevírají dveře. V obdélníku světla stojí pan Kottek a vzniklej průvan kolem něj zviřuje modrej cigárovej kouř. Mezi prstama drží viržinku, druhou ruku mi přátelsky pokládá na rameno a zlehka mne před sebou postrkuje do místnosti, ze který vyšel.

„Tudy, mladej pane!“

Strach mě pomalu opouští. Vejdu dovnitř a zůstávám v údivu stát. Jako bych se octnul v pracovně kapitána Nema nebo v kabinetu nějakýho jinýho vědce nebo podivínskýho učence z románů Julese Verna.

Všude jsou knihy. Stěnu proti oknům pokrejvá od podlahy až ke stropu knihovna s regálama plnejma knih. Knihy se povalujou dokonce i po podlaze kolem velikýho psacího stolu. Na stole ležej různě porozvíraný knihy a popsaný a pokreslený lejstra a na nich lupa, prosejpací hodiny a rozevřený kružidlo. Na vzdálenějším konci stolu se vedle kalamáře leskne mosaznej mikroskop. Je tu i glóbus – velká koule s modrejma oceánama a žlutavejma pevninama stojí vedle soudku, ze kterýho roste palma se zelenou korunou až ke stropu. Z vysokýho podstavce mezi oknama se kouká k psacímu stolu sádrová hlava nějakýho bejvalýho slavnýho. Za psacím stolem stojí na trojnožce k oknům namířenej hvězdářskej dalekohled. Volný místa na stěnách zaplňujou starý rytiny. Některý znám z učebnice dějepisu. Třeba „Zavraždění Valdštejna v Chebu“ nebo „Popravu sedumadvaceti českejch pánů“. Obrázek probodenýho Marata v lázni vidím dneska prvně. Je tu i mapa hvězdný oblohy.

Vprostřed mezi všema těma lejstrama je jedno zežloutlý, ze kterýho visí na stužce červená pečeť. Teprve po nějakým čase mi pan Kottek řek, že je to diplom, kterej mu udělil pařížskej Astronomickej ústav při Akademii krásnejch umění. Údajně za diplomovou práci o vlivu magnetismu mimozemskejch těles na psychiku člověka. Ale tohle všechno samozřejmě v tuhle chvíli ještě nevím. Vzduch je tu cejtit zvláštní přiboudlinou. Asi jako když se típne knot od svíčky.

„Tak už nechaj toho průzkumu, mladej. Vítám jich v kabinetu doktora X,“ ozve se za mnou můj hostitel. Trochu mi podklesla kolena. Pohoda je ta tam.

„Pane, vždyť jste se mi u nás v poledne představil jako ten... Kottek!?“

„Já vím,“ přerušuje mě.

„Podívaj, Pihounku, jestli jim tak můžu říkat, nemaj strach. Jdou dál a posaděj se! Chci jim něco důležitýho říct. Musím přiznat, že mi docela lichotilo, že jsem byl coby jakejsi X ze strany tvýho táty a kováře podezíranej z přípravy nejrůznějších pekelnejch nekalostí.

Měl jsem je možná při tom nechat a zůstat tím X, protože tajemno je zajímavý a přitažlivý, pokud zůstane nerozluštěný. Vždyť v očích mistra Maštalíře a tvýho táty jsem se coby X octnul po boku takovejch proslavenejch mistrů záhad, jako jsou například pánové Mesmer nebo hrabě Cagliostro, a to jsou osobnosti podle mýho gusta. Ale jim, Pihounku, potvrzuju, že jsem opravdu doktor přírodních věd Otto Kottek a při tom zůstane. Tak, a teď mi ukážou, co nakreslili.“

Sedím v polstrovaným křesílku a pan Kottek si prohlíží složku kreseb, co mi dal táta sebou. Po chvíli zvedne hlavu a řekne:

„Pihounku, myslím, že táta má pravdu. Ty kresby jsou dobrý. A kresba hlavy vašeho Fricka je dokonce moc dobrá. Já jsem s tvým tátou v poledne dohodnul, že spolu budem občas kreslit a vedle toho tak trochu probírat anatomii. Ale my si budeme při tom občasným setkávání navíc povídat i o jinejch věcech, stejně důležitejch, jako je kreslení.

Určitě si všimli, že když chodím po městě, nosím sebou bedýnku a stojan. Fotografickej aparát mi při výpravách mezi lidi nahrazuje skicák. Snažím se zachytit nejrůznější opomíjený zákoutí města nebo místa určený k demolici, aby se pro budoucí generace zachovaly obrázky Berouna, jak kdysi vypadal. Oni bydlej U Slavoše a možná ani nevěděj, kdo byl ten Slavoš.“

Byl jsem z tý přednášky trochu zmatenej, takže jsem hned nepostřehnul, že mě zkouší, ale po chvilce přemejšlení jsem se chyt:

„To náhodou vím – byl to slovanskej hrdina, kterej žil na Tetíně.“

„No výborně, vidím, že jsem neprohloupil, když jsem si jich vybral. Jenom bych dodal, že podle pověsti byl Slavoš statnej mužskej – silák. Jeho ženou byla Teta, jedna ze tří dcer knížete Kroka. Byli oddáni pod širým nebem a obřadu se zúčastnila Kazi i kněžna Libuše.

Se Slavošem uspěli, Pihounku, takže se vraťme do současnosti. Já myslím, že neodmítnou, když bych jich vedle kreslení časem zasvětil i do zacházení s fotografickým aparátem.“

Než jsem stačil kejvnout hlavou, že jo, pan Kottek pokračoval:

„První krok v tý věci by šlo udělat příští neděli na pouti ve Svatým Janu. Jestli souhlasej, tak na mě můžou počkat v osum hodin u Metelkový boudy. Budou mi při fotografování asistovat.“

Trochu jsem se ošíval.

„Chtěli jsme na tu pouť jít s klukama.“

„Jen se nestrachujou, o nic nepřijdou. Není to nic náročnýho, ponesou mi druhou kameru. Pár krejcarů za jejich asistenci jim pak na pouti přijde určitě vhod. A odpoledne se už zas můžou po Závodí producírovat s těma klukama od řeky, protože já mám ze Svatýho Jána ještě namíříno do Loděnice. Mám v restauraci Na Nový na půl jednu domluvenej oběd s loděnickým drogistou Hausdorfem. Z Jána mě tam poveze bryčkou klášterní kočí Beneda.“

Domů jsem se vrátil za tmy. Táta, kterej už byl na odchodu do kovárny na obvyklou partičku kaufcvika, se tvářil, jako by měl povědomost o všem, co jsem dneska prožil. Nalil mi bramboračku, z trouby vyndal zbytek cmundy a chvíli sledoval, jak mi chutná. Pak si nasadil čepici a řek:

„Honzíku, zejtra mi všechno povíš, dneska už dlouho nesviť a jdi si lehnout. Tak dobrou!“

Ležím na posteli – okno je otevřený a kartounová záclonka lehounce povívá.

Táta mi řek Honzíku. Obyčejně mi říká Honzíku jenom o vánocích nebo na konci školního roku, když přinesu vysvědčení. Jinak jsem Pihoun nebo Pihounek. Civím do tmy a nemůžu usnout. Tenhleten den si teda budu hodně dlouho pamatovat. Ale byl krásnej – nakonec!

Sluníčko už stojí hodně vysoko, když ráno otvírám oči. Táta mě nechal spát, i když bych mu měl jako každej den pomáhat ve stáji u Fricka. Na štokrleti u postele stojí hrnek s mlíkem a na něm je položenej krajíc chleba s máslem. Eman bude koukat! Nevím, jestli mu to všechno mám vyprávět. Stejně mi asi nebude věřit. Mlíko jsem vypil, krajíc beru do ruky a jdu ven. Fricek ve stáji není a není tu ani fasuněk, takže táta nejspíš vozí ze závodskýho nádraží uhlí do pivovaru. S Čendou dneska dopoledne asi nic nebude, protože do oběda musí běhat po place u Helebrantů. Na závodský straně mostu sejdu pěšinou, vyšlapanou v bezinkama porostlým příkrým náspu, dolů k řece hledat Emana. Jestli není doma, tak nebude jinde než u vody.

Buriánkovic bydlej kousek od řeky v malým baráčku, kterej je postavenej ve svahu před mostem. Pod náspem mají směrem k řece vystrčenou malou zahrádku.

Pěšinu, po který jdu, si vyšlapali závodský rybáři, aby s prutama nemuseli až ke schodům, po kterejch se chodí k řece z berounský strany. Než stačím paní Buriánkovou, která na zahrádce protrhává špenát, pozdravit, ukáže bez řečí rukou od hlíny k Berounce.

Poděkuju, sejdu níž mezi topoly a už z dálky vidím Emana, jak se brouzdá v mělkým proudu kousek od břehu. Je ohnutej a ruce má potopený ve vodě. Chytá do ruky pod kamenama fousáče. Na to je Eman kabrňák. Úlovek strká do plátěnýho pytlíku staženýho gumičkou, kterej, uvázanej k pásku provázkem, za sebou courá ve vodě.

Zabrodím mělčinou k Emanovi a chytáme celý odpoledne spolu. Já ovšem za Emanem co do úspěšnosti značně zaostávám. Než chytnu jednu, má jich Eman sedm. Rybka nebejvá pod každým kamenem, ale Eman zkušeným okem pozná, pod kterej má šáhnout.

V atlasu ryb je fousáč vedenej jako mřenka. Ta obyčejně stojí bez hnutí natlačená pod kamenem, ale drobounkej pramínek kalu, zvířenej nepatrným pohybem jejích skřelí, kterej zpod toho kamene po proudu uniká, Emanovi spolehlivě prozradí, kde je ta mrška schovaná. Nachytaný fousáče, teda správně řečeno mřenky, nosíme zpeněžit do kavárny Sport. V týhle kavárně nad horní bránou, který berouňácí neřeknou jinak než Športka, vládne v kuchyni coby vrchní kuchař pan Osvald, kterej z našeho úlovku umí vyčarovat, jak on říká, nebe v hubě. Do zlatova upražený rybičky, napřed obalený v mouce smíchaný se speciálním kořením, který je tajemstvím mistra Osvalda, se tu podávaj jako pikant k pivu a říká se jim berounský grundličky. Pan Osvald nám dává dva šestáky za tucet.

„To je slušnej vejvar,“ vyjadřuje se o našem výdělku mazácky Eman. Občas se ale při tomhle ručním lovu stane, že se i zkušenej Eman splete. Šáhne pod kámen a místo fousáče ho do šmátrající ruky píchne ostrým trnem hřbetní ploutve vranka – my jí říkáme pulec.

Ta jako malej dráček zrovna pod tímhle kamenem hlídá v jemným písečku schovaný jikry – svý budoucí potomky.

Píchanec do rozmáčený ruky umí pořádně zabolet a dost dlouho se hojí. Eman to samozřejmě ví a dává si většinou pozor, ale někdy se mu to jako na potvoru stane i víckrát za den a já podle jeho nespisovnýho zařvání hned poznám, že si zrovna šáhnul pod nesprávnej kámen. Dneska jsme měli štěstí – těch fousáčů jsme do oběda nachytali víc jak stovku. Dohromady jsme utržili tři koruny sedumdesát, a to je letos prozatím největší „vejvar“.

Pan óbrkuchař Osvald byl moc spokojenej. Když jsme mu povídali o tom, že nás občas píchne pulec, tak hned navrhnul, abysme nosili i ty vranky, nebo třeba i ježdíky.

„Velký asi tak do deseti dvanácti centimetrů, větší se tak dobře nepropražej,“ upozorňuje a dodává, že když on byl kluk, tak úlovek dávali během chytání do starýho lavóru s dírkou ve dně, zatíženýho kamením, kterej měli u břehu na mělčině.

„Kdybyste to tak taky dělali, tak byste mi je mohli nosit čerstvý rovnou od řeky. Hrouzek, ježdík, to jsou ryby dna, ty z lavóru nevyskočej!“

Když pan Osvald říká hrouzek a ježdík, tak mluví o rybkách, který my s Emanem známe jako řizáky nebo ševce. Já to vím, ale Emanovi jsem to musel přeložit.

„Oukleje, střevličky nebo slunky bych taky bral, to by byly k pivu extra chroupinky,“ pokračuje pan Osvald. „Ale to byste asi museli se síťkou do tůněk na Kačáku nebo vejš na Litavku.“

Procházíme horní bránou dolů k náměstí. Když dodáme do Športky aspoň pětkrát takovou várku jako dneska a k tomu přibyde pár korun za stavění kuželek u Jelena, máme vystaráno. Táta a pan Buriánek nám totiž slíbili, že když si s Emanem něco vyděláme, tak k tomu ňákou kačku přidaj, zajedou spolu do Prahy k Rouskovi a tam nám každýmu koupěj prut ze štípanýho bambusu. To by teda bylo něco! Lepší rybářskej prut než štípák od Rouska neexistuje!

Dneska je neděle. Odpoledne je trochu pod mrakem, ale z hřiště Českýho lva na Ostrově se ozývá křik fanoušků. Červenobílý hrajou rozhodující mistrák s Rakovnickým SK, ale my s Emanem – protože si chceme vydělat na ty pruty – jsme se rozhodli, že místo fotbalu budeme radši v kuželníku u Jelena stavět kuželky. Zrovna jsme načínali druhý kolo, když rozrazil dveře mladej Jícha, co u Křížů rozváží chleba, a celej uřícenej pad do židle:

„Pánové, než vám řeknu něco, co s váma určitě sekne, musím se honem napít!“

A ze stolku s počítadlem popad pivo, který tu stálo.

„To asi bude věc,“ utrousil starej Bureš, kterej si zrovna plivnul na kouli, aby mu pěkně sedla do dlaně. Vrátil kouli do šuplíku a zatím s hodem nepospíchal. Palcem si umačkával horkej popel ve fajfce a čekal, co z mladýho vypadne.

„To pivo klidně doraž, já po tobě vocintky dopíjet nebudu!“

Jícha ještě dvakrát polknul, postavil prázdnou sklenici, utřel si hubu a vyjek:

„Kalina vodí u Štulovny Bohouše! Má ho na šňůře…“ Ale než dořek větu, byl kuželník prázdnej. Chlapi ho div neporazili, jak se jeden přes druhýho hrnuli ke dveřím. Nechali kuželky kuželkama, a byli pryč! Zbyly po nich než rozkouřený viržínka v popelníku.

Vyběh s nima dokonce i jindy akurátní číšník Pavelka s kasírtaškou v ruce a běželi jsme i my dva s Emanem. Přestože je to teď napínavý jako na poslední stránce Zelený paruky, nezbejvá než prozradit inkognito toho Bohouše, i když se dá předpokládat, že každej pravověrnej Berouňák ví, o koho se jedná.

Ovšem čas kvapí – Bohouš je na šňůře, a tak, než se mu jí zase povede přetrhnout, prozradím vám, co nejste z Berouna, že ten Bohouš je sumec! Ale ne ňáký dvacetikilový tintítko na rybářskej výuční list, ale pořádnej metrákovej klacek! Váhu odhadli ty nešťastný šťastný páni rybáři, kterejm se v minulosti dostalo cti, že si ho po řece mohli aspoň chvilku povodit.

Když jsme přilítli k pivovaru, tak už tam bylo hotový pozdvižení. Na navigaci to vypadalo, jako kdyby měl do Berouna připlout Primátor Dittrich.

Okolo školníka Kaliny, kterej obouma rukama s námahou držel prut ohnutej do oblouku, se pohyboval hlouček pokřikujících poradců. Jak školník musel sem a tam popocházet a povolovat táhnoucímu Bohoušovi, tak i ty křiklouni zpocenýho Kalinu sem a tam po navigaci provázeli a jeden přes druhýho mu do toho kecali. Šňůra zatím pomalu a rozvážně prořezávala hladinu.

Bohouš nepospíchal – proč taky. Měl tu věc zapíchnutou v necitlivý tvrdý čelisti už mockrát, a dopadlo to vždycky stejně. Když ho to omrzelo, rozjel se proti proudu a ta věc ho pustila a nechala mu v pysku další kousek bižutérie.

Když k navigaci přiběh Bureš, rozrazil lidi okolo Kaliny a spustil, jako by se znali odjakživa:

„Jak dlouho už ho vodíš? Hodinu? A kolik tam máš šňůry? Tadle pletená šňůra že utáhne víc jak metrák? No, a co když to Bohouš rozjede nahoru okolo skály pod Ptákem? Na těch ostrejch kamenech ti to najisto urve!“

Hrobník Bureš byl starej praktik. Věděl, čeho je Bohouš schopnej a jakou zkoušku ten Kalinovej cajk bude muset podstoupit.

„To by chtělo loďku! U pivovaru je na řetězu pramička klempíře Rajchla. Ve vrátnici by měli mít kladívko nebo sekyrku. Hele, já tam skočím a zkusím urazit zámek. Rajchl je zapálenej rybář a rozumnej chlap – ten by s tím určitě souhlasil.“

To už Bureš běžel, jako by si vzpomněl na svý mladý leta, a vystydlá fajfka se mu houpala v zubech. Po chvíli se vrací a vedle něj jde i Rajchl – majitel tý loďky. On se totiž zrovna taky běžel podívat na tu bitvu se sumcem, a tak teď s Burešem táhne svojí pramici za řetěz ke skupince radilů okolo Kaliny. Za nima běží vrátnej z pivovaru a nese vesla.

Kalina se spustil do loďky, Bureš mu opatrně podal prut s napnutou šňůrou, a pořád s fajfkou v zubech, se sešoup za ním.

„Já ti pomůžu rejdovat. Podívej se, ten Rajchl je rybář jak se patří – má tady i zátěž s řetězem.Tu budeme moc potřebovat.“

Rajchl stál nahoře a mlčky sledoval naloďování. Taky měl nedávno Bohouše chvíli na prutě. Věděl, že jestli má vůbec někdo šanci Bohouše zdolat, tak že to není nikdo jinej než Bureš.

Ten honem nasadil vesla a narychtoval pramici podle natažený šňůry. Kalina se usadil a trochu přitáh. Prut se ještě víc ohnul, ale Bohouš táhnul pořád stejně. Před chvílí zmáhal odpor brzdy, ale teď, i když táhnul navíc loď s posádkou, se najednou účinek všech těch věcí, který ho omezovaly, zmírnil, protože pramice se rozjela po vodě za ním.

„Teď ho necháme jezdit bez zátěže. Tu přidáme, kdyby začal zlobit. Musíme ho utahat!“

Bohouš je tahal ve velkým kruhu mezi Štulovnou a závodským břehem, jako by ho to bavilo. Víc jak hodinu je bez štosů a bez kliček vozil jako parník, až se před pramičkou dmula vlna s bílou krajkou bublin.

Pro chlapy v pramičce přestal čas existovat. Kalina svíral prut a srdce mu bušilo jako zvon. Bureš, kterej v tom fofru nechal v hospodě sirky, si občas ze studený fajfky šluknul močky, ale zatím byl klidnej.

Když se Bohouš snad potřetí stáčel od Štulovny k Závodí, tak najednou trochu zpomalil, jako by rozmejšlel, jestli tý štrapáce už není dost.

„Myslím, že se chystá rozjet to ke skále. Pane Bureš, já už necejtím ruce, vemte to na chvíli! Vy jste sumcař, vám toho pacholka rád svěřím.“

Kalina předal prut Burešovi včas. Bohouš za to vzal – asi se rozhod to s nima skoncovat, ale teď držel prut zdatnej soupeř. Hrobník už měl na prutě ňákejch pár sumců a prozatím si uměl vždycky poradit:

„Václave, spouštěj pomalu kotvu, ale přidržuj řetěz, aby se zátěž prozatím jen tak courala po dně,“ cedil přes okousanej mundštuk. Vesla zatím nechali volně ponořený ve vodě, aby rybu pomáhaly brzdit. A Bureš pokračoval:

„Sedlanej sumec – třeba i těžkej a silnej, toho má za ňákej čas dost, a ať chce, nebo nechce, tak nakonec taky podlehne nutkání zvednout se vode dna a trochu si vorazit. A ty si zatím dej zóru! Cigáro tě uklidní. A nevykej mi!“

„To nejde – vždyť jste starej jako můj táta.“

„Tak dobrý – jak chceš, teď není čas na zdvořilosti. Já cejtím, že náš Bohoušek má ještě sílu, tak ho necháme tahat. Pak spustíme kotvu až na dno a milej Bohouš bude vorat.“

Protlačili jsme se s Emanem k navigaci a sledujeme souboj těch dvou s berounskou legendou. Sumec tahá loďku po řece, která je tady hodně široká, od nás k závodskýmu břehu a velkým obloukem zpátky, jako by se zatím nechtěl moc vzdálit od jezu.

A je tu noc. Utíká to, ale Bohouš, jak se zdá, má ještě v zásobě dost sil.

My s Emanem stojíme na navigaci a mlčky mačkáme palce, ale přitom občas shovívavým pokývnutím hlavy schválíme lovcům na lodi zvolenej postup, jako bysme tu událost ze břehu režírovali. Na řece se zatím drama schyluje k vyvrcholení.

Nad jezem naštěstí nejsou kameny – dno je tvořený břidlou, která je prodloužením skály na Ptáku, a na ní je nejmíň půlmetrová vrstva bahna.

Proto taky Bohoušem tažená kotva zvedá k hladině ohromný bubliny černýho kalu. Zvířený bahno s pukajícíma vzduchovejma bublinama vypadá, jako kdyby se v hloubce pod pramicí rozparádila Etna nebo ňákej havajskej vulkán. A hrobník školí Kalinu, až se to nad vodou nese k nám:

„Václave, tak teď už to železo pustíme na dno! Zkusíme, co to s naším klukem udělá. Ale ať řetěz neřachtá vo loďku, pod vodou by se to rozlejhalo jako v tunelu!“

Na břehu u Štulovny už počáteční pozdvižení ustalo. Pak se ale přeci ještě někdo do houfu vtlačil. Dorazil pan Kottek, kterej je, jak se zdá, vždycky včas tam, kde se něco zajímavýho děje. A hned navázal na hrobníkovo upozornění:

„Vážení, když pan Bureš upozorňuje, aby kotvicí řetěz nelomozil o hranu lodi, tak ví, co říká. Sumec zvuky vnímá jenom tak zvanou boční čarou, ale pokud by se Bohouš srovnával s nějakým jiným živočichem, mohli bysme říct, že má vnímání zvuku srovnatelný s citlivým sluchem vejra nebo netopejra.“

Takový přihrávky si ovšem Eman nemoh nevšimnout a potichu si pro sebe zamumlal:

„No vida, oba slyšej jako rys, a ještě se jim to rýmuje.“

Mezitím se Kalina naklonil přes záď a opatrně povolil řetěz. Jestli kotva prve zvedala mračna kalu, tak teď se ukázalo, že se jenom courala v měkkým bahně a pramici moc nebrzdila.

Teď ovšem kotva drcala do tvrdejch hrbolin břidlice na dně a to, spolu s odporem bahna, způsobilo, že se loď hnedle zastavila. A Bohouš se namích!

Napnutá struna vlasce začala řezat hladinu sem tam do stran, jak se sumec snažil zbavit tý protivný otěže, která se ho, zaklesnutá do tvrdý čelisti, snažila zvednout nahoru.

Prozatím se držel v hloubce poblíž jezu, jako by se nechtěl zbavit možnosti dostat se ňák dolů do spásnýho proudu.

Po půlhodince bláznivýho křižování se najednou stočil ke skále a rozjel to tak, že to vypadalo, jako když tu kotvu utrh. Když byl vprostřed řeky, tak ale najednou zvolnil – šňůra povolila, až se jako klikatej unavenej had položila na hladinu, a zůstala volně ležet.

Bureš chvíli počkal, jestli Bohouš náhodou nemíří pod loď, a pak začal pomalu navíjet. Když navinul asi patnáct metrů, tak jemným potažením špičkou prutu zjistil, že sumec pravděpodobně někde vprostřed koryta zastavil a odmítá s nima závodit.

„Lehnul si, parchant! No, jen si lež!“

Bureš si odplivnul a pak vymyslel dost riskantní manévr. Spolu s opatrným odvíjením šňůry veslovali pomalu zpátky k navigaci ke skupince rybářskejch fanoušků, mezi kterejma jsme stáli i my dva s Emanem.

Pan Kottek už tu nebyl – před hodnou chvílí odešel pro kameru, jako by si byl jistej, že Bohouš bude ještě dlouho odolávat.

Když pramice přirazila k navigaci, tak se pivař Bureš v prvý řadě začal shánět po ňákým studeným napití. Protože děj toho dramatu probíhal jenom pár kroků od pivovaru, tak to nebyl problém. Orosenej džbánek tu byl dřív, než si oba rybáři stačili trochu protáhnout ztuhlý nohy. Poloha pivovaru kousek od navigace se ukázala bejt výhodou i v jiným ohledu.

Napřed jim Rajchl spustil do lodi asi tři metry řetězu, na kterým visel pořádnej kus kolejnice. Kalinovi se to moc nelíbilo, ale Bureš řek:

„Vašku, jestli Bohouše udrží ta tvoje zázračná pletená šňůra, tak todle ho udolá!“

Vrátnej jim půjčil baterku, protože za chvíli nebude vidět na krok. Vylovovací hák se bohužel v tom fofru sehnat nedal, ale Rajchlovi se za tu chvilku povedlo aspoň spojit novou zátěž s tou původní. Pak osamělí lovci odrazili a vzdalovali se do tmy. Pomalu navíjeli šňůru.

Mezitím se pan Kottek vrátil na navigaci s kamerou a přived sebou tátu a Buriánka, kterej sebou přines velkou signální lampu, půjčenou ze závodskýho nádraží. Táta držel v podpaží sbalenou plachtu, kterou používal na přikrejvání nákladu na voze. Kdyby se rozpršelo, tak se pod ní schováme všichni.

„Jestli se těm dvoum povede dostat Bohouše ňákým fíglem ke břehu, tak tady budou určitě potřebovat pomoc šikovnejch rukou,“ ozval se Buriánek a kibicové mu houfně přitakali.

Což v podstatě znamenalo, že jsme tu my dva s Emanem museli zůstat taky.

Okýnkem do vrátnice vnikají šikmý paprsky ranního sluníčka. Bureš s Kalinou – hrdinové uplynulý noci – srkají horkej grog, kterej jim uvařil pivovarskej vrátnej Šubrt, a zabalený do houní si ohřejvají o horký hrnky zmrzlý vymáčený ruce. Před nima na stolku ležej na štůsku starejch novin drobnosti z jejich kapes a rozebraná fajfka starýho Bureše. Na plůtku u vrátnice visej jejich mokrý svršky.

Maštalíř s tátou a s panem Rajchlem se mačkaj na kanapi a my s Emanem sedíme – každej půlkou zadku – na štokrdleti vedle stojanu s lavórem.

„To je síla, pane Šubrt, jak to, že je tak horkej, když je v něm tolik rumu?“ jektal zubama Kalina.

„Toho rumu je tam akorát, ale tendle grog je bez vody – dal jsem červený víno. Takovej si prej vařili Hašek s Ladou a říkali mu námořnickej.“

Koukám, že Šubrt je fachman jak přes pitivo, tak i přes literaturu, ale táta má jinej názor:

„Ale kdepak – to bylo jinak. Oni nechali na primusu to červený víno do mrtě vyvařit, a pak rychle do rozpálenýho plecháčku nalili rum. Ale to ostatní je tak, jak říkáte. Opravdu to vymyslel Hašek a opravdu tomu říkal námořnickej grog!“

Vidím, že můj táta se ukazuje jako ještě větší fachman. Ten fachman by ale radši slyšel, co všechno se stalo, když v noci odtáh Bohouš loďku na řeku.

„Kvůli grogu tu přeci nesedíme, že ne. Kalino, nebo ty, Bureši, nebo oba – radši nám povězte, co a jak bylo v noci! Teda v tu dobu, kdy jsme vás vůbec neviděli, ale občas jsme slyšeli, jak hulákáte.“

Na to se ozval Kalina:

„Bureši, povídej ty! Já jsem se sice s Bohoušem začal prát první, ale pak už to probíhalo podle tvejch not. A i ten závěr sis vymyslel ty. Tak jestli ti to pude bez fajfky, tak mluv!“

Bureš si srknul grogu a chvíli si probíral strnisko.

„Dobrá, když jsem to vydržel celou noc, tak snad tu chvíli ještě fajfku oželím. A jsem rád, že už si konečně tykáme. Rozhodli jsme se dostat se s pramicí přibližně do míst, kde jsme byli, když Bohouš zaleh. Vašek pomalu navíjel volnou šňůru, až mířila tam, kde si Bohouš ustlal. Držel prut a povídá mi: ,Bureši, aby tam tak ten sumec už nebyl – to by byla ostuda!´ A já mu opáčil: ,Tak eště zaber kličkou a poznáš to hned! Jestli se tam ještě rozvaluje, tak mu trochu zabrnkáme na pozdrav. A jestli se hne, tak holt budeme válčit dál a pak se uvidí, kdo s koho.´ No a Vašek navíjel a zvedal přitom špičku co možná nad sebe nahoru. Prut se ohnul jako luk. A byli jsme doma! Hajal tam a čekal na nás! Tak Vašek přidržel kličku a já jsem zabrnkal na strunu. Nic. Tak jsem zabrnkal znova a pořádně. Furt nic. Pak jsem do šňůry párkrát seknul hřbetem dlaně jako sekyrkou, ale Bohouš dělal mrtvýho dál. Posvítil jsem na šňůru baterkou. Protože jsem věděl, že je tu asi třímetrová hloubka, odhad jsem podle úhlu mezi napnutou šňůrou a hladinou, že od nás není daleko.“

Dva rybáři ve tmě statečně bojujou s Bohoušem a nás šest na navigaci – Rajdl, Buriánkové, pan Kottek a já s tátou – koukáme, div si nevykoukáme oči, a furt nic nevidíme. My jsme se s Emanem dohadovali, jestli to občasný bliknutí způsobuje někdo na závodským břehu, nebo jestli jsou to naši rybáři. Nakonec jsme se dohodli, že jsou to naši, protože proč by tam měl někdo tejrat baterku, když na Závodí ještě svítěj pouliční světla?

Potom řek pan Buriánek, že jednou někde slyšel, že vodní dravce přitahuje světlo a že kdyby se třeba nějaký světlo tady u navigace spustilo pod hladinu, že by to mohlo Bohouše taky přilákat. Nato Eman svýmu otci odpověděl, že takový světlo, který by potopený nezhaslo, by se asi v Berouně teď v noci nesehnalo, ale co takhle potopit zrcadlo a svítit na něj tou nádražní lucernou. Nakonec debatu o světelný léčce ukončil táta:

„Pánové, to, co tu navrhujete, platí jenom na candáta, ten se dá oblbnout světlem a některý pytláci toho taky zneužívají. Ale v žádným případě to neplatí na sumce. Ten je totiž slepej jak mimino! Ale v týhle chvíli je podstatný, že se každou chvíli rozední a bude tolik světla, že Bohouše oslní leda pohled do sluníčka!“

Bureš počkal, až se vykecáme, a pokračoval:

„My dva na lodi jsme se občas vystřídali. Prut byl pořád ohnutej jako luk. Zrovna když se mi podle sklonu šňůry povedlo odhadnout, že Bohouš leží od nás asi patnáct metrů, tak Vašek najednou vykřik:

,Bureši, že von leží u Báby!´ A já se chytil za hlavu!

,No jasně, Václave, ještě že tě to napadlo včas. Jestli je přimáčklej k tomu kameni a jestli přitom leží hlavou proti proudu, tak může bejt šňůra zalehlá mezi ním a tím balvanem. Nedá se nic dělat, musíme ho ze strany object, dostat se před něj. Pak nezbejvá než doufat, že když ho budeme mít za sebou a šňůra bude mířit od háčku přes to sevření k našemu prutu, že se tlakem proudu třeba uvolní.´

Pak ale řek opatrnej Vašek, že jestli je ta šňůra Bohoušovym tělem pevně přitlačená k Bábě, mohla by se při našem manévru o ten šutr předřít. A já na to, že má pravdu, ale že bohužel nemáme jinou možnost, a že to teda musíme risknout. To se ovšem lehko řeklo, ale hůř provádělo. Teď už i mě začaly brát křeče. Potřeboval jsem si protáhnout ruce, a tak jsem prut předal Vaškovi. Začalo se rozednívat.

Světla na Závodí jedno po druhým zhasínalo a na obzoru začaly z šera vystupovat obrysy kopců. Ještě nedávno stačilo bliknout přes prut dopředu a osvětlená šňůra se ze tmy vyloupla jako jasnej rovnej paprsek.

Teď jsme sice rozeznávali i obrysy některejch závodskejch baráků, ale co je okolo nás, jsme v tom šedivým šeru neviděli. Nepomáhalo ani občasný rozsvícení baterky. Kde je naše šňůra a kterým směrem vlastně míří, jsme jenom odhadovali.

Nebudete tomu věřit, ale my jsme za tohodle kritickýho stavu toho ležícího halamu objížděli snad dvě hodiny. Šňůra se tak pronášela, že při tom, jak ležela na vodě, nám v tom šeru úplně mizela z dohledu. To objíždění bylo navíc nebezpečný, protože pokud by se Bohouš na tý neviditelný volný šňůře zničehonic rozjel, moh by jí takovej náhlej škubanec lehko přervat.

No, nakonec jsme milýho Bohouše objeli a ukázalo se, že tendle manévr byl pro úspěšný zakončení naší noční anabáze rozhodující.

A teď poslouchejte! To, co vám teď povím, není nic jinýho než naše domněnka. K tomu, jak to dopadlo, nám podle našeho názoru pomohla obezlička, o který se můžem jenom domnívat, že se opravdu vyvrbila tak, jak si myslíme. Já to pozdějc ještě vysvětlím.

Když se nám konečně povedlo Bohouše obkroužit a Kalina zase napnul šňůru – sumec vyrazil! Mně naštěstí hned napadlo hodit do vody tu zátěž na řetězu! A bylo to včas. Bohouš ještě nebyl moc rozjetej a Kalinovej štípák stačil náraz jeho váhy ztlumit.

Podle mýho – a to je ta domněnka – sumce splašila šňůra, která, když se uvolňovala ze sevření mezi jeho tělem a Bábou, ho bolestivě řízla přes citlivý fousy.

Jak říkám – je to domněnka, ale žádný jiný logický vysvětlení jeho náhlýho rozjetí mně nenapadlo, ale rozjel to, jako by se nám za tu bolest chtěl pomstít.

Pružná špička trochu pomohla ztlumit náraz, ale prvořadej byl v tom momentě odpor tý zátěže na řetězu.

Stejně důležitej a dá se říct rozhodující byl fakt, že to vydržela Kalinova šňůra – odolávala celou noc a vydržela všechny ty divoký Bohoušový škuby. I tenhle poslední. Ten štos otočil Bohouše tak, že jsme na vteřinku zahlídli jeho mramorovanej bok!

Nevím, jestli z tý dlouhý řady rybářů, co ho vodili po Berounce, některej toho krasavce zahlíd, ale mně v tom momentě, jak sem starej chlap, stouply slzy do očí. Ale to už na mě Kalina křičel, abych k němu přised blíž a nastavil mu záda, aby se moh opřít loktama.

Zapřel jsem se podrážkama do lavičky a Kalinový špičatý lokty se mi zabořily do zad tak, že jsem se musel kousnout do rtů, abych nezařval. A pocejtil to i Bohouš. Loďka zpomalila, okolo nás se vyvalilo mračno bahna, jako když bouchne prachárna! Bohouš ztratil důstojnost a ukázal se nám ještě jednou! Pramice se rozhoupala, protože Bohouš udělal těsně pod hladinou přemet a ohromná tlama se mu přitom šmejkla nad vodu, a my jsme nadšením řvali a brečeli zároveň.

,Dal si šluka – máme ho, dal si šluka,´ vzlykal Kalina. A hned nato zaštkal:

,Bureši, vždyť nemáme hák!´

,Jestli si opravdu šluknul,´ křičel jsem, ,začne tancovat a bude polykat bubliny sytýho berounskýho vzduchu.´

A opravdu – sumec teď každou chvíli vystrčil tlamu z vody a s každým vynořením si pořádně nabral berounskýho povětří! Pak už Bohouš vlastně netáhnul, ale točil se na místě a občas se pokusil o náznak vejvrtky, ale bylo to pomalý, protože ho zmáhala únava.

Už nedokázal rozhejbat svý mohutný tělo natolik, aby hnul s pramicí. Viděl jsem, že už nemá sílu, ale Vašek mu radši vždycky povolil a dával pozor, aby se mu nezamotal do šňůry.

,Bureši, člověče, vždyť ty máš pravdu,´ jásal Kalina.

Bohoušova obrovská palice se čím dál častějc ukazovala nad zpěněnou hladinou, až se stalo něco, co se prozatím ještě žádnýmu z těch rybářů, který usilovali o Bohoušovou svobodu, nepodařilo. Bohouš se přestal točit a pomalu se podvoloval tahu šňůry. Poškubával hlavou ze strany na stranu, ale už to zdaleka nemělo tu vehemenci jako v noci, protože teď všechnu tu gymnastiku předváděl na docela malým prostoru kousek od loďky. Měl toho dost.

Teď už jsme věřili, že Bohouš je hotovej, ale Vašek pořád držel prut jako doteď – špičkou nahoru a s co nejvíc napnutou šňůrou. Bohouš nakonec zůstal stát na místě a otevřenou tlamou ukazoval k nebi.

Oba jsme byli tak zaujatý tim slavným vítězstvím, že jsme nepostřehli, že jsme se při tom přetahování o pěknej kus vzdálili od Štulovny na druhou stranu k závodskýmu břehu.“

My jsme ze břehu zatím pozorně sledovali počínání rybářů na lodičce.

Tátova předpověď o rozednívání se začala naplňovat rychlejc, než jsme čekali. Při tom jsme sledovali, jak se loďka čím dál víc vzdaluje na druhou stranu k Závodí.

„Nedá se nic dělat, musíme přeběhnout most!“ rozhod táta.

Pan Kottek s aparátem se mlčky otočil a vyrazil první. My s Emanem jsme taky na nic nečekali a vzali jsme to trapem. Když jsme na druhý straně sbíhali pěšinou v bezinkách, tak jsme už z dálky viděli, že hrobník v pramici klečí, jako by se modlil. A pan Kalina že v pramici dokonce stojí s prutem nad hlavou a doširoka rozkročenej vypadá, jako když se husita ohání cepem. Když jsme s Emanem konečně přiběhli k vodě, tak byla loďka prázdná! Bureš se brodil vodou vedle ní a levou rukou jí táhnul za kruh na špičce ke břehu.

Před ním se dělala vlna – a teprve teď jsme to postřehli. Bureš táhnul sumce! Ale jak!

Pravou ruku měl vraženou v Bohoušový tlamě a vlek ho za spodní čelist! Vedle něj brodí Kalina a zdviženým prutem pomáhá držet sumce hlavou nahoru. Když přiběh udejchanej Buriánek s tátou a dorazil i pan Kottek, bylo po všem.

Bureš se odmlčel a ve vrátnici byl slyšet jenom bzukot osamělý mouchy, která nahoru dolů šmejdila po okenním skle, jak usilovala dostat se ven na sluníčko. Na stolku stály prázdný plecháčky a ve vzduchu zůstala trocha vůně rumu. První porušil ticho pan Kottek:

„Musím uznat, že jde o pozoruhodnej příběh. Protože jsme na scénu závěrečnýho dramatu dorazili s panem Rajchlem pozdějc, rádi bysme se dozvěděli, jak to nakonec s tím velesumcem dopadlo.“

Nechali to na mně. Tak jsem to dovyprávěl, jako když píšu sloh:

„Pozvolna se zvedající písčina závodskýho břehu umožnila dotáhnout unavenýho sumce na sluncem prohřátou mělčinu. Pan Kalina pořád s prutem v ruce pustil pramici a zůstal stát nad bezvládným Bohoušovým tělem. Pak jsme se všichni postavili dokola okolo něj, jako bysme se chystali tančit vítěznej tanec, ale stáli jsme tam jako zkoprnělý a do tance jsme měli daleko. Král hlubin – jak ležel na boku – vypadal jako oběť ňákýho neštěstí. V rozevřený bílý tlamě bylo vidět, že háček není zaseklej v pysku, ale dál vzadu v patře. Zázračnou šňůru pana Kaliny měl protaženou zubatým kartáčem horní čelisti a to bylo štěstí, protože to zaklesnutí znemožnilo tření šňůry po tom šmirglu do stran. Z dolní čelisti Bohoušovi visela jenom jedna malá blejskavá třpytka s červeným korálkem.

,Člověče, tu znám, to je přeci třpytka klempíře Rajchla!´ povídá pan Kalina.

Ostatní blinkry, trojháčky, finský dvojháky, kovaný háky, menší modrý kalený háčky, ze kterejch měl údajně mít okolo tlamy tu pověstnou bižutérii a o kterejch se u piva vyprávělo a na pupek přísahalo, že jsou věčný a nezničitelný – všechny dávno vyhnily.

Potom se pan Kalina sehnul, vzal Bohouše oběma rukama zespoda za hlavu a zved mu jí nad hladinu. Pan Bureš mu šetrně vyndal háček a pak se Bohouše chopilo šest párů rukou, otočily ho hlavou zpátky směrem ke Štulovně a pomalu – jako na slavnostní přehlídce s vládcem – brodili do hloubky.

Když měli vodu po prsa, to už Bohouš nic nevážil, tak ho jenom zlehýnka nadnášeli, až jim nakonec ruce klesly. Zůstali stát – a král plaval dál. Mohutná ocasní ploutev se trochu zavlnila a majestátní mramorovaný tělo se pomalu a rozvážně vzdalovalo, až se ztratilo v zelený hlubině.

Stáli jsme tam ještě hodnou chvíli, a Eman dokonce salutoval.“

Závěrem

Můj přítel – velkej čtenář a občasnej psavec, kterýmu jsem dal přečíst rukopis Pihouna, se mě po jeho přečtení zeptal, jak by to s Pihounem dopadlo, kdybych se rozhod psát o něm dál. Jestli prej bych ho nechal dál si užívat léta dospívání s Emanem, s Čendou, s kovářem a ostatníma štamgastama z hospody U Slavoše. Ten dotaz mě překvapil, protože jsem téma považoval za vyčerpaný a vymejšlet pokračování se mi nechtělo. Nakonec mě ten zvědavej pán přemluvil, abych aspoň náznakem určil směr, kterým by se moh příběh dál ubírat. Tak jsem mu řek, že pokud bych chtěl povídání o Pihounovi rozšířit o další léta, musel bych začít u setkání s profesorem Solarem, kterej Pihounovi předpověděl úspěšný studium na grafický škole.

Pak by Pihoun, kterej uspěl u přijímacích zkoušek, sice nastoupil do prvního ročníku tý elitní školy, ale vydržel by v Praze jenom rok. Po prázdninách, prožitejch znova vedle táty na šejtroku, by se už do školy nevrátil. A táta by mu to ani v nejmenším nezazlíval – vždyť když spolu byli na hřbitově v Malkovicích, tak mamince slíbil, že se postará, aby Pihoun moh jednou dělat to, co ho doopravdy baví. A tak s ním Pihoun dál jezdil po Berouně a po silnicích v okolí – teď už jako placenej pomocník. Jezdil s tátou až do doby, kdy se koňský potahy a furberkařina přestaly vyplácet, protože je na silnicích začaly nahrazovat sériově vyráběný Fordky, Laurinky a Pragovky – ty dokonce už i jako nákladní. No, a nakonec ohromný stěhovací auta, jaký provozovala například pražská firma Holan, povozníky vytlačily definitivně. Táta tehdy ještě občas sehnal rito, aby bylo aspoň na oves, ale pak přišel čas, kdy nesehnal ani to. Když pak navždycky odešel do formanskýho nebe, dostal Pihoun, kterej byl odjakživa náruživým čtenářem, místo v berounský knihovně, kde pak coby knihovník pracoval až do penze a platil tu za velkýho znalce. Tak takhle nějak by moh Pihoun dožívat svý léta, pokud by skutečně existoval.

Mezitím ovšem nastala éra novejch hrdinů. Přímočarejch, s tvrdejma loktama. Pokud bych v týhle éře přistoupil na výzvu, abych psal dál, nezbylo by mi, než svýho Pihouna do tohohle nemilosrdnýho světa přesadit i s celým komparsem jeho nekonfliktního prostředí a ty současný tvrďáky v knížce prostě ignorovat. Ale současně si uvědomuju, že takovej ostrůvek klidu by vprostřed současný hektický společnosti neměl nejmenší naději na existenci. Proto, vážení čtenáři, zapomeňte, že jsem – byť jen na okamžik – akceptoval výzvu vpustit Pihouna na jeviště současný společenský arény. Vždyť ani v knížce, kterou jste právě dočetli, vedle Pihouna nežijou jenom lidi ze dvorů a maštalí. I tady jste se setkali s různejma dalšíma zajímavejma osobama a poznali jejich povahy, záliby i případný drobný neřesti. Akorát běžný prvky současný společenský scény jste tam nenašli: Konflikty a intriky.

Ve vymyšleným příběhu jde tohle snadno zařídit. Škoda, že takhle jednoduše nejdou vyškrtnout konflikty i z reálnejch mezilidskejch vztahů, ale přítel Láďa Svatoš by mi vysvětlil, že svět bez hříšníků a bez pokání není možnej – že takhle je to zkrátka v tom našem světě zařízený.

A tak mi dovolte tvrdit, že tu s náma ještě dneska někde jsou i všichni moji hrdinové: Eman, pan doktor Kottek, kovář Maštalíř, uhlíř Buriánek a hvězdecká babička, samozřejmě. A s nima docela určitě i Mírek Pešulovic. A taky drogista Hausdorf a páni Liškové a Cífkové…

Může se stát, že si Pihoun bude těžko hledat čtenáře. Možná, že ta smířlivá atmosféra s pomalu plynoucím dějem uspokojí jenom ty, co už mají větší část života za sebou – hodně toho prožili a už hledají jenom pohodu a klid. A já? …já bych to bral!

Patákova berounská fantasy

Když skončila poslední světová válka, bylo Karlovi Patákovi čtrnáct. Únor 1948 mu vítězně vpadl do sladkých let adolescence, v padesátých letech se mu dělaly první vrásky (v šedesátých často i od smíchu), v srpnu 1968 mu bylo sedmatřicet – byl, jak říká klišé, „umělec na vrcholu tvůrčích sil“. Následovala páchnoucí dusivá houně normalizace. Komunisti to konečně prohráli, když mu bylo padesát osm. Pak se stal starostou Loděnice… Docela pestrý a „dějinnými událostmi“ nabitý život, nezdá se vám? A to nemluvím o trampotách kluka ze smíšené německo-české rodiny…

Mnozí z nás prožili podobný osud, někdo lehčí, někdo i těžší, podle toho, jak se, řečeno s Milanem Šimečkou, naše malé osobní dějiny pronikaly s těmi velkými. A podle toho, jak tlustou jsme měli kůži.

Kumštýři mívají často kůži velmi tenkou. Na jednu stranu cítí každý záchvěv větru, každé lehké zavlnění plisované sukně, na straně druhé je holt hrozně štípají kalhoty z nekvalitní látky a spávají jako princezna na hrášku. Pohlazení má pro ně větší cenu než pro tlustokožce, ale zato jsou často samá modřina.

A tak si Karel ve zralém věku pro vlastní potěchu napsal vzpomínkovou idylu. Fantasy, řekl by dnes někdo. Ne, nepřeháním. Na internetu jsem jako jednu z charakteristik tohoto žánru mimo jiné našel: „V anglosaském světě je fantasy označení pro jakékoli dílo fantastického žánru, které není science fiction. Svět, nazývaný často „druhotný svět“, ve kterém se příběh odehrává, je většinou nezávislý na našem, v některých případech je s naším nějak spojený či se děj odehrává přímo v našem, nějak pozměněném světě.“ Docela sedí, ne?

Malíř si tedy napsal fantasy na podobném principu, jakého použil ve své poslední próze jeho slavný jmenovec – Karel Poláček. A já pevně doufám, že v Karlově případě o poslední prózu nejde.

Napsal ji totiž krásně. Jeho vzpomínky, stejně jako jeho obrazy, občas narážejí do příslovečných břehů realismu. Jeho text je idylický, nejde však o nějakou naivitu. Příběh totiž není zase tak jednoduchý a přímočarý, jak by se na první pohled mohlo zdát. Při pozorném čtení najdete pod jeho hladinou celou spoustu narážek, citací a jiných nástrah, které autor svému čtenáři k jeho užitku schystal. Za to chce po něm jen inteligenci, dobrou vůli a chuť ke spolupráci.

S překvapivou vypravěčskou zručností vyzobává Karel Paták ze svého mládí rozinky prázdninových zážitků plných prachu rozpálených silnic, brodí se Berounkou, jež je omamně cítit rybinou a sluncem rozpáleným dehtem pramic a ovšem dršťkovou z hrnců zájezdních hostinců – a pivem, jehož blahodárnou hořkost v létě nic nenahradí, jak víme my chlapci, co spolu mluvíme.

Jestli si chcete tohle čtení dokonale užít, musíte přistoupit na autorovu hru. Zapomeňte na chvíli na všechny trable, na to, „jak to všechno vlastně bylo“, a vyrazte s Pihounem, Emanem a vševědoucím panem Kottkem vstříc jejich malým verneovským dobrodružstvím.

Jan Velíšek

Karel Paták

PIHOUN

OD SLAVOŠE

Vydalo jako svoji devátou publikaci nakladatelství Machart s.r.o.

(Lidická 669, 266 01, Beroun, www.machart.cz)

za laskavé podpory města Berouna, obce Loděnice a pana Václava Lafanta.

Obálka: Karel Paták, grafická úprava a ilustrace: Kameel Machart

Vyšlo v Berouně v roce 2009, 1. vydání

ISBN 978-80-903342-8-1

Obsah

Místo předmluvy

Pihoun, čert a Bohouš

Závěrem

Patákova berounská fantasy