© Text: Jaroslav Melichar

© Foto: Marie Holečková

© Ilustrace: Kameel Machart

ISBN: 978-80-86720-49-4

Místo úvodu

(z knihy Templáři v zemích českých králů – Čechy)

MILITIA CHRISTI DE TEMPLO – můj první výpisek, ani už nevím odkud. Proč mě templáři tolik přitahují? Proč si vše o nich už jako student vypisuji – a ani nebudu historik, ani nebudu na vysoké škole studovat humanitní obor? Praha – sv. Vavřinec, Praha – Templ, Uhříněves, Čejkovice, Jamolice, Templštejn…, Veveří, Vamberk, Velešov – Tempelberg…, znamenám si na ústřižky papíru, vystřihuji a zakládám články z novin a časopisů, přitom mám ale úplně jiné zájmy a záliby. Proč mě však neustále cokoli na téma templářů znepokojuje?… Uběhla řada let… Jednou jsem náhodně (?) ony výpisky a výstřižky našel. Najednou to propuklo silněji. S templářským řádem jsem pozvolna ztotožněn. Cítím, jako bych už někdy byl účasten…

Prostudoval a shromáždil jsem mnoho materiálů. Vidím, že často v  honbě za senzacemi, často z neznalosti píší o templářích mnozí nesmysly. Dokonce podle zásady „co je psáno, to je dáno“ přejímají nesmysly další a další. Naši historikové si templářského řádu raději prakticky „nevšímají“, učebnice československých a českých dějin (až na drobné výjimky) mlčí. Přitom ani v zemích Českého království nebyli templáři nevýznamní. Tento dluh je třeba napravit.

Vím, proč to nemůže napravit odborník. Musí přijít laik. Jak ale laik může napsat knihu? A proč zrovna já? „Neptej se, a piš!“ velí mi vnitřní hlas už dosti nazlobený, že roky běží, a kde nic, tu nic. (Proč pořád škrtám jméno francouzského krále Filipa IV. ve všech svých výpiscích? …) Zde je namístě důležité upozornění. Vše, co je v této práci uvedeno, je Z HLEDISKA TEMPLÁŘE. Na mou obhajobu však vězte, že toto v hlubinách historie ponořené téma nelze zpracovat objektivně. Stejně jako nelze do češtiny (ani do jiných nerománských jazyků) přesně (tj. citově objektivně) z latiny přeložit templářské heslo „Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam!“ Kolik jen verzí překladu koluje v naší literatuře! Významově nejbližší český překlad je:

Ne nám, Pane, ne nám, ale ku slávě Tvého jména!

Už i vím, proč píši tuto knihu. A laskavý čtenář nechť to spravedlivě posoudí.

Templarius Bohemicus

Děkuji

za nesmírnou trpělivost, pomoc a podporu především manželce; za odbornou pomoc a zpřístupnění řádové knihovny představenému české provincie (zemskému komturovi) Řádu rytířů Kristových ve Stránecké Zhoři Mgr. Thomasu Töpferovi, jakož i celé české provinční správě; za odbornou pomoc a zpřístupnění klubové knihovny magistrálnímu rytíři Suverénního rytířského a špitálního řádu sv. Jana Jeruzalémského z Rhodu a Malty a řídícímu Klubu pro českou heraldiku a genealogii v Praze dr. Františku Skřivánkovi; za pomoc ve výkladu biblické symboliky a templářských regulí salesiánskému knězi Mgr. Pavlu Tichému; za aktivní pomoc genealogovi Jiřímu Hásovi; za odbornou spolupráci zvláštní povahy příteli Josefu Gerhátovi; za obětavou pomoc při obtížných překladech profesorovi Emilu Tumovi a ze stejného důvodu i svým kolegům a kolegyním; za odbornou a technickou pomoc velkému množství ochotných pracovníků v našich muzeích, archivech, knihovnách, hradech a zámcích, obecních a městských úřadech, farních úřadech, též i mnoha nadšencům, kteří se o templářský řád aktivně zajímají a na základě jeho tradice vytvářejí často i nové hodnoty.

Prostřednictvím této práce jsem poznal mnoho nových přátel a čestných lidí, za což děkuji řízení Osudu.

Manželce, bratřím

In servitute alteris liberi sumus!

Ve službě druhým jsme svobodní!

Poznámka: Veškeré citace (kurzívou) z česky psaných zdrojů jsou vždy uvedeny doslovně, tj. i v tehdejším pravopise, který se od dnešního liší. Pokud jsou citace překládány od německy či latinsky píšících historiků z doby do 19. století, je české vyjadřování přizpůsobeno době.

Úvodem

Kniha Templáři v zemích českých králů – Morava, Slezsko, Lužice, Rakousy navazuje na obdobný titul věnovaný působení templářů v Čechách, který vyšel v prosinci roku 2009. Čtenáři se zde seznámili s historií řádu, především s okolnostmi založení a důvody zániku, dále s řádovou symbolikou, regulemi aj. Co se týká našich zemí, seznámili jsme se se všemi historiky a kronikáři, kteří se u nás templáři zabývali, jakož i se všemi dobovými listinami, týkajícími se našich zemí. Některé listiny byly dokonce zveřejněny v češtině vůbec poprvé. Především jsme se ale vydali po stopách templářů v Čechách a na Chebsku, na více než stovku míst, která byla nějakým způsobem spjata s templáři, a to s celou řadou průvodců, s písaři listin, kronikáři, dějepisci, regionálními historiky aj.

V knize, kterou právě otevíráte, vás autor opět provede po všech místech, která kdy byla v souvislosti s templáři zmíněna, tentokrát na Moravě, ve Slezsku, v Lužici, na Žitavsku a v Rakousích. Seznámíte se nejen s dalšími oblastmi života templářů, ale i s templářskou architekturou u nás, s odrazem templářů v české literatuře, hudbě a divadle. Poznáte i život jejich přímých pokračovatelů u nás – řádu rytířů Kristových a jejich konventu ve Stránecké Zhoři. Jistě bude pro vás zajímavé i seznámení se stručným překladem pověstí o templářích. Jako zvláštní bonus bude uveden (v překladu) podstatný výňatek ze zapomenuté studie děkana teologické fakulty Pražské univerzity, kněze a cisterciáckého mnicha Maxmiliána Millauera „Biblické symboly templářů“ z knihy „Böhmens Denkmale der Tempelherren“, vydané v Praze roku 1822, doprovázené pozoruhodnými ilustracemi z dalšího dnes již zapomenutého díla kolektivu rakouských autorů „Fundgruben des Orients“, vydaného ve Vídni roku 1818. Samozřejmě se dotknete i magie a mystiky... Nakonec se stanete účastníky důležitého usmíření.

Milý čtenáři, srdečně Tě zvu na stránky této knihy!

Templarius Bohemicus

Rytíři a řády

Nejprve pohovořme o původu stavu rytířského... Na základě legend a pověstí byli nejoblíbenějším literárním tématem ve středověku rytíři kulatého stolu (rotundae tabulae) legendárního krále keltských Britů Artuše z přelomu 4. a 5. století, kteří se stali vzorem mnohého rytířstva. Z ještě starších pověstí to byli např. tři králové, kterým se na počátku našeho věku zjevila hvězda betlémská (podle nich např. rytíři stellae), z řecké mytologie např. Argonauté, padesát řeckých hrdinů pod vedením thessalského krále Iásóna, kteří se dokázali mj. zmocnit zlatého rouna (od nich se odvozují např. rytíři aurei velleris), aj.

Prostřednictvím historických skutečností můžeme vysledovat původ stavu rytířského už od Římanů. Hezky nám to popsal např. český rytíř Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic a na Pecce atd. ve své „Cestě z Království Českého do Benátek, odtud do země Svaté, země Judské a dále do Egypta, a potom na horu Oreb, Sinai a Sv. Kateřiny v pusté Arábii“ /89/, kterou vykonal v roce 1598. V kapitole 42. „O původu a rozličnosti rytířův všelijakých v křesťanstvu“ mj. uvádí (ponechán původní pravopis):

Začátek rytířův pošel u Římanův s počátku panování jejich za Romula, léta od počátku světa 3230. a před narozením Krista pána 730., kdyžto dvojího stavu, totiž z radních pánův a z obce, všecko množství bylo; a začavše s okolními mnohé války vésti, těm, ješto sobě rytířsky počínali, znamení jisté udatnosti přivlastnili, totiž aby zlatý prsten na prstě nosili, a žádný jiný, kdoby ním darován nebyl, aby ho nenosil. Čímž Římané tak mnoho udatných vojákův spůsobili, že v brzkých časích veliké množství z lidu obecného se našlo, kteříž prsteny zlaté nosili. Pročež když to skutkem poznávali, že jim zemí a království skrz udatnost rytířův přibývalo: aby čím dále tím více mysl hrdinskou v lidu vzbuzovali a stálou správu spůsobili, nařídili, aby ti, ješto zlatými prsteny obdarováni byli, vyššího stavu, nežli obecný prostý lid, užívali, a slouli equites, totiž „jízdní“, a nynějším porušeným slovem českým „rytíři“ (nebo od jezdění a německého slova Reiter aneb Ritter to slovo „rytíř“ pošlo, proto že ti sami tehdáž na koních v bitvách jezditi mohli a jízdní byli), a prostředního stavu mezi radními pány a lidem obecným aby byli; tak tehdáž třetí stav u Římanův nastal. (…) Naposledy nad radními pány mnohá zvláštní obdarování měli, totiž že žádný jiný mimo rytíře nemohl do království a zemí Římanům poddaných za vladaře představen býti; že císařův Římských starých maršálkové bývali, a někteří jiní přední úřadové samým rytířům příslušeli, a mnohá jiná privilegia atd. Ano i manželkám jejich rozdílný oděv a zlata i stříbra užívání mimo jiné dovoleno bylo. (…) Posledních časův, když v křesťanstvu rozdílní králové, knížata atd., v svých zemích a plným právem panujíce, povstali, také rozdílných jmen a řádů rytíře, vedlé líbosti a potřeb vlastních, vyzdvihli a ustanovili. Vedlé čehož vůbec a obšírně rozdělené trojnásobně tuto předkládám, totiž: že jsou jedni obojku (halspantu) aneb řetězu, druzí kříže, třetí ostruh rytíři; kteréž všecky po letech a starožitnosti jejich vyčítati budu. (…) Rytíři kříže jsou mnozí. (…)

Templáři byli třetí (zde myšleno po rytířích Božího hrobu a johanitech; pozn. autora), kteříž lidi po zemi Svaté provázeli a od násilí loupežníkův chránili, a aby každý tím spíše k nim se uteci mohl, nejprvé u chrámu hrobu Božího bydleti obyčej měli, léta 1103. Pročež od tehdejších králův Jerusalémských důchody a mnohými výsadami nad jiné obdarováni, a léta 1128. od papeže Honoria II. potvrzení byli; nosili oděv bílý, a červený kříž na něm. Ti ačkoli s jinými křesťany od pohanů z země Svaté vytištěni byli, však z štědroty mocnářův křesťanských a svými pletichami tak mnoho zboží a bohatství dosáhli, že všem knížatům v očích leželi a strach dávali.

Upálení velmistra Jakuba z Molay a velkopreceptora Geoffreye z Charney (podle rukopisné Kroniky Francie ze 14. stol.)

Pročež léta 1310., za panování císaře Jindřicha Sedmého, původem papeže Klimenta V. a krále Franckého Filippa Krásného, z mnohého zlého obviněni a odsouzeni byvše, téměř jednoho dne ve Vlaších a zemi Francké pobiti (Frankreichu pomordováni), a statkové jejich na díle Maltezským dáni, a z většího dílu dotčeným dvoum přivlastněni a v pokutě pobráni jsou.

V Němcích a v Čechách jich nezabíjeli, ale když svou nevinu provedli, aby vždy decret o jich zrušení zpátkem nešel, k jiným řeholám vedlé líbosti se oddati, a statky týmž rozdati musili. Platina in vita Clementis. Raphael Volater. lib. 21. Polydor. lib. 7. Mathaeus Parisien. Johan. de oppido. Ranulph. lib. 7. polichr. Jacobus de Moguntia. Nauclerus. Anto. Sabellicus. Enn. 9. St. Antonius hist. par. 3. tit. 15. Volaterr. lib. 21. Cranzius lib. 9. c. 6. Gagvinus lib. 7. Ursperg. Fulgos. Paul. Aemilius. Z kterýchžto spisovatelův (škrybentův) větší díl se nachází, ješto jim žádné jiné viny nedávají, nežli že příliš mocní byli a mnoho pěkných statkův měli, tak osvědčujíce, jakoby se jim křivda před Bohem i lidmi státi měla.( …)

De Montesia rytíři, od místa v Hišpanské zemi nazvaného tak řečení, kteréž týž král Jakub Arragonský léta 1314. nařídil; užívají kříže červeného na šatech. (…)

Jesu Christi, totiž „pána Krista rytíři“, povstali léta 1319. v Portugalii proti pohanům těch krajin, a nosí kříž červený na černém oděvu. (…)

Vraťme se ale ke stavu rytířskému, jak ho chápeme jako klasický, středověký. Vznik rytířského stavu v tomto smyslu můžeme klást do doby přibližně kolem roku 1100. Jeho nebývalý rozvoj započal zvláště s křížovými výpravami. Rytíři byli vycvičení obrnění jízdní bojovníci z řad šlechty, vyzbrojení mečem (příp. kopím) a štítem. České slovo rytíř je odvozeno od německého der Ritter – původně jezdec, jízdní bojovník (reiten = jezdit na koni).

Výchova šlechtického chlapce započala už v sedmi letech, kdy byl přijat jako páže v cizím šlechtickém domě. Zde se učil správnému chování, věrné službě svému pánu a pokoře k Bohu. Vedle cvičení ve zbrani byl vychováván i k dvorním mravům a uctivému chování k dámám. Někdy pěstovali i básnictví a zpěv, ale to velmi málo. Mnohdy neuměli ani psát. Ve čtrnácti letech chlapec postoupil a stal se panošem. To se událo slavnostním předáním meče. Sloužil při stolování pána, pomáhal mu do zbroje, již také ošetřoval a uchovával (odtud zváni i štítonoši). Doprovázel pak pána na lovu a do bitev. Byl vychováván k nejpřísnějšímu hájení cti a poctivosti, dvornost už spočívala spíše ve skutcích než slovech. Pokud panoš obstál (a to se většinou stalo), byl v jedenadvaceti letech pasován na rytíře. K tomu se musel připravit modlením a svatým přijímáním, spojeným s posty, pokáním a koupelí. Ostatní obřady se již s dobou a zemí v detailech liší, ale v podstatě to vypadalo následovně: Musel přivést dva rytíře za svědky svého dobrého rytířského rodu, křesťanské víry a bezúhonného života, jakož i dát záruku, že může učinit zadost povinnostem svého stavu. Budoucí rytíř byl oblečen do bílého roucha a beze zbraně se odebral do kostela, kde poklekl mezi oběma svědky a přísežně slíbil, že povede život křesťanský a rytířský k ochraně slabých a utištěných, v úctě k paním, ve věrnosti k církvi a císaři, jakož i svému králi (knížeti). Jeho meč ležel na oltáři na znamení , že jej obětuje službě Bohu. Ten, kdo jej pasoval, sám musel být rytíř. Většinou to býval samotný král (kníže) při slavnostních příležitostech, ale mohl to být i jiný pán (v českých zemích pasoval král, který si ovšem sám musel rytířskou hodnost vydobýt). Pasoval jej tak, že ho uhodil plochou stranou meče buď na krk, nebo jednou na každé rameno a potřetí na krk, a vyřkl při tom obvyklou formuli: „Ve jménu Boha, svatého Michala a svatého Jiří pasuji tě na rytíře!“ Pak byly mladému rytíři odevzdány přilba, meč a štít a připjaty zlaté ostruhy, vždy s příslušným říkáním. Rytíř pak obdržel svůj vlastní erb (něm. der Erbe = dědic, das Erbe = dědictví) a svoje heslo, jež nosil na štítě nebo na zbroji. Zbraně, jakož i kůň, byly symboly rytířství, takže ani pro dluhy mu nesměly být odňaty. Po svém pasování se rytíř projížděl po veřejných místech mávaje kopím, aby veřejnosti své povýšení oznámil. K právům rytířským obvykle náleželo, že rytíř nesměl být spoután a bylo-li třeba, byly mu ošetřeny rány, dále, že na čestné slovo a na slib výkupného mohl být propuštěn. Rovněž dávky a cla neplatil, přitom sám mohl vybírat tzv. daň rytířskou. Vše nebylo vždy ale tak ideální, o čemž svědčí velké množství těch, kteří se nechali zlákat k životu nečestnému jako rytíři potulní – loupežní. Kdo se ovšem stal hodnosti rytířské nehodným, mohl jí být (samozřejmě již obřadem méně slavnostním) zbaven, mnohdy i na hrdle ztrestán.

Svou udatnost předváděli rytíři v době míru na oblíbených rytířských kláních – turnajích. Dnes bychom klání rozhodně zařadili mezi „sporty adrenalinové“, neboť velké množství účastníků zde bylo zraněno, často těžce, někdy i zaplatili svým životem. Největší odměnou zde bývala přízeň nějaké dámy a vítězný rytíř od ní získal rukavičku, šátek, věnec atp. (Rytíři duchovních řádů, tedy i rytíři templářští, měli ovšem v regulích účast na takovýchto kláních přísně zapovězenu.) Podporou romantických ideálů rytířství v zemích Českého království proslul zejména král Václav I. Jednooký (1230 – 1253). Právě s ním a jeho německou manželkou královnou Kunhutou přišla do Českého království rytířská kultura, vášnivá galantnost minesengrů a gotika.

Jakýsi kodex rytíře představovalo tzv. Sedmero ctností rytířských (probitates). Pět bylo tělesných: jízda na koni (equitare), plavání (natare), střelba z luku (sagittare), zápas (cestibus certare) a lov (aucupari); dvě byly duševní: hra v šachy (scasis ludere) a skládání básní (versificare). Hlubší vzdělání včetně čtení a psaní se ovšem považovalo (jak už výše naznačeno) nejen za zbytečné, ba přímo za neslučitelné s rytířstvím (prozřetelní pánové však své syny číst a psát učit nechali).

Opis papežské zrušovací buly templářů (SÚA Praha, č. 2698)

Řády

Řády (lat. řád – ordo, řády – ordines) duchovní (církevní), světské, ale i např. politické (po francouzské revoluci např. řád ctnosti, karbonárů aj.), či dokonce literární (jazykové společnosti v Německu v 17. stol. k povznesení písemnictví, např. řád palmový, květinový aj.).

Významnější jsou ovšem řády duchovní nebo světské. Výjimečné postavení v těchto řádech mají pak řády rytířské.

Rytířské řády duchovní (církevní) vznikaly za křížových výprav s cílem pečovat o nemocné, chudé, chránit poutníky, jakož i ohněm a mečem „osvobodit“ pro křesťanství důležitá území od „nevěřících“, příp. na křesťanskou víru „pohany“ obrátit. Tak vznikli např. templáři, johanité a němečtí rytíři ve Svaté zemi, řády calatravský, montéský aj. na Pyrenejském poloostrově, řád mečových rytířů (livonský řád) v Pobaltí aj.

Rytířské řády světské vznikly jako družiny panovníkem vybraných šlechticů, kteří závazek věrnosti panovníkovi stvrzovali slavnostním slibem. Členové řádu nosili znamení příslušnosti – odznak (např. švédský Serafínský řád kolem r. 1260, anglický Podvazkový řád 1350 aj.).

Když skončil význam řádů jakožto společenství, zbyly pak často jako čestná vyznamenání.

Počátky duchovních řádů v českých zemích spadají do sklonku 10. století. První český klášter vznikl téměř současně se založením pražského biskupství (973). Byl jím ženský klášter benediktinek u sv. Jiří na Pražském hradě. Osídlily jej sice zprvu řeholnice z Říma, ale první abatyší byla přemyslovská princezna Mlada. V roce 993 byl sv. Vojtěchem a knížetem Boleslavem II. Pobožným založen první mužský klášter benediktinů v Břevnově. Rytířské duchovní řády k nám pak přicházejí od druhé poloviny 12. století.

„Když pohané pochopili, že by nebyli s to odolat udatnosti Franků, obrátili se ve smrtelné hrůze na útěk.“ Mapa křižáckého Jeruzaléma spolu s výjevem zahnání pohanů při jeho dobytí. Svaté město zobrazeno schematicky jako kruh rozdělený do čtyř čtvrtí: Dominuje Skalní dóm (chrám Páně), Šalamounův chrám (al-Aksá), Golgota, Davidova věž a kostel Božího hrobu (Bible, před r. 1200, Královská knihovna Haag).

Ze života templářů

Jak vlastně byl templářský řád organizován? V čele řádu stál volený velmistr, jemuž příslušelo vojenské i exekutivní velení. Jeho pobočníkem a hlavním řádovým diplomatem, jakož i zástupcem v jeho nepřítomnosti, byl senešal. (V řádu prý existoval ještě i druhý – tajný – „duchovní velmistr“, který údajně nebyl volen, ale určován předchůdcem v závěti. Měl to vlastně být „skutečný“ vůdce řádu a nejvyšší zasvěcenec… Ale pozor! To jsme sklouzli na úroveň pověstí.) Významné postavení měl i správce řádové pokladny (cellararius) a samozřejmě inspektor řádu – vizitátor (později dva).

V záležitostech válečných byl pobočníkem velmistra maršál svatého Království jeruzalémského. Pobočníky maršála pak byli podmaršálové neboli komturové rytířstva („velitelé jezdectva“). Za ochranu řádové zástavy odpovídal praporečník. Významnou úlohu ve velení měl i komtur přístavu akkonského. Pomocným řádovým vojskům z řad ostatního obyvatelstva a poddaných velel turkopolír.

V jednotlivých provinciích byli nejvyššími představenými velkopreceptorové, ve větších provinciích pak byli ještě ustanoveni i tzv. zemští mistři (zemští komturové, preceptorové), zároveň komtuři některé z významnějších komend. V jednotlivých komendách byli nejvyššími představenými komtuři. Vedle komend ale existovaly i klasické kláštery, zajišťující především špitální služby a „servis“ pro přestárlé bratry. Zde byli nejvyššími představenými převorové. Z nich měl nejvyšší postavení velkopřevor kláštera ve svatém městě Jeruzalém.

Templáři se původně dělili do čtyř skupin:

1. Elitní skupinou byli rytíři, vyzbrojení jako těžká jízda, pocházející výhradně ze šlechtického stavu, zprvu panského, později s ohledem na vysokou „úmrtnost“ i rytířského. Zde nutno rozlišovat rytíře mnichy (pod slibem, tzv. zůstávající) a rytíře laiky (sloužící na čas). V každém případě však musel být rytíř z lože manželského, nikoli levoboček. Označoval je bílý plášť, později (1147) doplněný o typický červený kříž na levém rameni pláště (na srdci). Později byl kříž nošen i na hrudi, ke konci existence řádu i na zádech. Rytíři tvořili „duchovní dvojice“, např. vždy dva jedli ze společné misky. Rytíři mohli mít tři koně (což ovšem byla potřeba všech rytířů, nejen templářů) – bitevního se speciálním výcvikem (hřebce), jízdního (valacha nebo klisnu) a nákladního (soumara nebo mulu).

2. Další skupinou byli seržanti a zbrojnoši (fratres servientes) z nižších společenských vrstev, kteří tvořili především pěchotu a týlové zabezpečení, někteří z nich však též bojovali na koních a měli sluhu. Příslušel jim oděv černý či hnědý (černý seržantům z řad svobodných měšťanů a bratrům sloužícím jako sváteční). Později byli do řádu začleněni i tzv. turkopolíři, což byla lehká jízda, tvořená z místních obyvatel a poddaných. Ve vojsku samozřejmě nechyběl ranhojič.

3. Řád měl samozřejmě i své řemeslníky (famuli, sloužící) a úředníky spravující a rozhojňující řádový majetek, později spravující i další majetky (též i královské) a poskytující bankovní služby na vysoké profesionální úrovni. Úředníci byli většinou duchovní. Řemeslníci byli např. zbrojíři, kováři, sedláři, krejčí, kuchaři, pekaři aj., příslušel jim oděv hnědý. V řádové flotile měli templáři samozřejmě i své námořníky.

4. Zvláštní skupinu tvořili kaplani (vysvěcení kněží) a klerici, zajišťující duchovní život a špitální služby. Např. zpovídat se templáři směli výhradně svým kaplanům, aby tajemství řádu nemohla unikat. Kaplanům a klerikům příslušel oděv černý s červeným řádovým křížem, jen biskupové nosili plášť bílý.

Později bylo ustaveno i tzv. čestné členství pro významné donátory řádu, což směly být i ženy – dámy řádu (řádové sestry templáři neměli).

Do řádu se vstupovalo dobrovolně, většinou natrvalo jako tzv. zůstávající bratři, kteří skládali slavnostní slib; též ale bylo možné vstoupit na předem dohodnutou dobu (třeba i ženatí), což bylo tzv. přidružené členství. Když ženatý přidružený templář zemřel před uplynutím smluvní doby, měla jeho manželka právo na důchod od řádu. Přidružení muži však neměli právo nosit řeholní oděv a žít s ostatními bratry v řádovém domě. Vystoupit z řádu ale bylo pro zůstávající bratry obtížné a výjimečné, pouze se souhlasem velmistra, někdy i velkopreceptora.

Kromě velmistra spočívala vrchní moc na takzvané generální kapitule složené z členů konventu a předních bratří z provincií (velkopreceptoři, převoři velkých klášterů, vynikající bratři – z technických důvodů však většinou pouze ze Svaté země). Generální kapitula byla ovšem svolávána zřídka. Její místo jinak zastával stálý orgán, tzv. konvent, který svolával velmistr. V konventu zasedal senešal, maršál a přední bratři svatého Království jeruzalémského povolaní velmistrem. Analogicky pak byly vytvářeny provinciální kapituly a konventy.

Řádové provincie

Po troyeském koncilu se velmistr Hugo z Payns vydává na cesty do Francie, Anglie, Skotska, Anjou, Španělska a jinam získávat další členy, dary včetně pozemků, budovat řádové domy a hospodářství a pověřuje několik zástupců. Tak se začali administrativně vyhraňovat správci řádového majetku a organizátoři řádového života na určitých územích – pozdější velkopreceptoři větších řádových provincií či zemští mistři (zemští komtuři) menších území v rámci provincií (preceptorát). Např. jeden ze zakládajících rytířů, Payen z Montdidier, se stal mistrem pro Francii (tehdy pouze severovýchodní část dnešní Francie severně od Loiry), Hugo de Rigaud v Carcassonne (v toulouském hrabství), Peter Rovira v Provence, Everard de Barres v Katalánsku… Hospodářské uspořádání bylo tehdy jednoduché, stejné jako v cisterciáckých klášterech („…někteří templáři, pověření správou statků, vedli téměř osamělý život“; FOREY. The Templars in the Corona de Aragón). Narozdíl od jiných klášterů však veškeré dary nenáležely jednotlivým domům, ale celému řádu, který v provinciích reprezentovaly hlavní, provinciální domy, příp. zemské domy.(Templáři měli též drobné „odloučené“ majetky (zboží) ležící mimo provincie či země, ty nazývali camerae (komorní). Spravoval je buď leník, nebo jeden pověřený bratr.)

Provincie postupně přibývaly, z některých se postupem času začaly vyčleňovat další (jako např. „Čechy, Morava a Rakousy“ z provincie „Německo a slovanské země“). Všechny provincie už dnes ani není možné přesně vymezit, stejně jako někdy už nelze rozlišit „provincii“ od „země“. V „Palestině“ (na východě) bylo provincií pět: Jeruzalém (hlavní – sídelní provincie), Tripolis, Antiochie, Kypr a Morea (středověký název pro Peloponés; tehdy se řadil k východním, nikoli evropským provinciím). V „Evropě“ (na západě) je to však těžké vymezit. Klasických provincií se zde uvádí deset až dvanáct, ale před likvidací řádu jich mohlo být (teoreticky) třeba i osmnáct: Francie („vlastní Francie“) a Auvergne; Normandie; Akvitánie a Poitou; Provence; Lotrinsko; Brabantsko a Flandry; Sicílie a Apulie (normanská království a vévodství v jižní Itálii); Vlašsko (italská města) a Lombardsko; Kastilie a Leon; Navarra; Aragonie a Katalánsko; Mallorka; Portugalsko; Německo a Polsko (kam patřily i Dolní Lužice a Slezsko); (? Německo příp. dále rozčleněno) – např. Čechy, Morava a Rakousy (k Čechám se řadila i Horní Lužice); Anglie, Skotsko, a Irsko (k Anglii se tehdy řadil i Wales); Uhry a Slavonie (Uhry – včetně Slovenska a Podkarpatské Rusi, Slavonie – tehdy Slavonie, Chorvatsko a Dalmácie) aj.

Provincie se od sebe lišily nejen „rozlohou“, ale i co do počtu komturství (komturií). Zatímco např. Mallorka měla komturství jediné, francouzsko-auvergneská provincie jich měla desítky. Pro zřízení provincií tedy platilo spíše hledisko světských či strategických územních celků.

Vraťme se ale k oné domnělé „provincii“ Čechy, Morava a Rakousy. Byla to opravdu už provincie, nebo jen země (preceptorát) v rámci provincie? Až do konce 13. století byly tyto země rozhodně součástí provincie Německo a slovanské země (viz např. listina č. XXI z roku 1288) s hlavním sídlem v komendě Süpplingenburg v Brunšvicku (východně od Braunschweigu). Někdy byla nazývána Německo, Čechy, Morava a Polsko (viz např. Dobové listiny – č. IX z roku 1251, velkopreceptor pro Německo, Čechy, Moravu a Polsko Jan; č. XXVI z roku 1294, velkopreceptor pro Německo, Čechy, Polsko a Moravu Bertram z Ezbeku), jindy Německo, Slezsko, Čechy a Morava (např. listina č. XXIV z roku 1295, velkopreceptor pro Německo, Slezsko, Čechy a Moravu Bertram z Ezbeku). Zemský preceptorát pro Čechy (nejspíše i Moravu) byl tehdy zřejmě v Praze v konventu Jeruzalém na Starém Městě (viz např. listina č. XXIX z roku 1295 vydaná v Praze velkopreceptorem Bertramem z Ezbeku. Zmiňován je zde i Ekko, komtur v Čejkovicích a Uhříněvsi).

Na přelomu 13. a 14. století se v rámci této provincie (velkopreceptorátu) zvlášť ustavují tři zemské komturie: Porýní; Braniborsko, Pomořansko, Polsko a Slezsko; Čechy a Morava (viz např. listiny č. XXX a XXXI z roku 1297), později Čechy, Morava a Rakousy, kde čelné postavení (preceptorát) přebírá komenda a konvent v Čejkovicích. Jistě k tomu přispělo i to, že zde sídlila tehdejší největší autorita templářů v našich zemích – legendární mistr Ekko. Ten je v listině č. XXIV z roku 1302 titulován jako „commendator provincialis“ pro Čechy, Moravu a Rakousy, což už by mohla (ale nemusela) být „provincie“. V listině č. XXXVI z roku 1303 je ale titulován jako „lantcomitewer“, tedy zemský komtur, v listině č. XXXIX z roku 1309 pak neurčitým „gebieter und phleger“ (almužník a správce), kde je navíc uveden až na druhém místě za „bratrem“ (? bez titulu) Fridrichem Sylvestrem. Ten byl v té době tedy buď velkopreceptorem (Ekkovým nadřízeným), nebo jen zemským komturem (? velkopreceptorem) v Porýní (Ekkovým kolegou). Země Českého království velkopreceptorátem tehdy ještě nejspíše nebyly, ale v dalším vývoji, kdyby nebyl násilně přerušen, by se tak určitě stalo (srov. např. s dalším vývojem provinciálního uspořádání johanitů).

Table of Contents

Místo úvodu

Úvodem

Rytíři a řády

Řády

Ze života templářů