SOUSEDÉ

PAVLÍNA ÖHMANOVÁ

Tribun EU

2015

© Pavlína Öhmanová, 2015

…zažil jsem totiž v akci děti a děti dětí rodáků svého táty. Kdyby se naskytla příležitost, pošlou mne, moje děti i jejich děti na smrt znovu.

Fedor Gál

ČÁST I.

KŘÍŽ

Prásk! Prásk! Prásk! Klidná hladina jezírka je zničehonic rozrytá zvětšujícími se kruhy, které se tvoří po dopadajících kamenech. Ranní slunce se opírá do vody, jako by rozcuchanou hladinu chtělo svými paprsky učesat. Kameny ale padají dále, dokud ze suchého rákosí nevyženou dvě šedé labutě. Jedné z nich kámen přistál na hřbetě a zapadl mezi křídla. Labuť divoce mává křídly a zobákem se pokouší nepříjemný náklad ze sebe shodit. Její družka rychle vyrazila na druhou stranu jezera, kde vytušila útočiště před nenadálým nebezpečím.

Skupina malých kluků se školními aktovkami pokreslenými Spidermany, Batmany a Transformátory si právě přišla zahrát na akční hrdiny. Postupně se shýbají a sbírají kameny z pěšiny, kterou si zkracují cestu domů ze školy. Házejí je s jediným cílem – zasáhnout jednu z labutí a stát se tak před ostatními tím nejlepším a nejsilnějším. Pokřikují jeden na druhého a vzájemně se hecují k lepšímu výkonu.

„Dělej! To dáš!“

„Srabe, ty to tam házíš jak prvňák!“

„Čum na mě, jak ji trefím přímo do zobáku!“

„Tý vole, viděls to, jak to chytla?“

Když tlustý kluk s obličejem ve tvaru vepřového kolena jednu z labutí trefí, ostatní mu aplaudují, jako by právě překonal světový rekord. Všichni se smějí, až se jim narvané tašky na zádech otřásají. Shodí je na zem a začnou se jen tak pro zábavu prát. Válejí se po suché trávě, která se jim lepí na šaty a na vlasy. Za chvíli jsou obalení nejen trávou, ale i spadaným listím a navlhlou hlínou z břehů jezírka. Jako by vypadli z reklamy na prací prášek. „Náš produkt vypere i takovouto špínu z vašich ratolestí.“

Světlovlasý kluk s pihatým nosem najednou zčervená v obličeji a oči se mu začnou valit ven z očních důlků. Jeho spolužák ho trochu víc zmáčkl pod krkem a on teď nemůže popadnout dech. Ostatní ho obstoupí a potichu sledují, co se bude dít dál. Když se kluk rozkašle a začne slzet, všichni si oddechnou. Se smíchem sbírají další kameny a chystají se na labutě, které mezitím připluly zpátky a schovaly se pod převislým kusem břehu. Pihovatý klučík ale zakřičí: „Bacha, někdo sem jde. Padáme!“

Barevné aktovky se míhají vzduchem a kameny, co se zahřívaly v dětských rukou, padají volně do trávy. Kluci utíkají pryč od jezírka a od labutí a ani jednou se neohlédnou.

Po kamenité cestě po stranách zarostlé vysokou trávou a plevelem jdou dva muži. Jeden kráčí vzpřímeně s hlavou nahoru, štíhlá a vysoká postava narovnaná jako na vojenské přehlídce, vědom si svého důležitého úkolu. Černé vlasy pečlivě sčesané za uši má nagelované, aby vytvářely dojem právě umyté, mokré hlavy. Čisté, vyžehlené oblečení ještě voní po aviváži s parfémem jarní louky. Tmavě šedé sako, které by se lépe vyjímalo na nedělní mši než v lese, splývá volně podél hubených boků. V levé ruce nese krátký březový kmínek převázaný řemínkem spolu s násadou rýče. Pravou ruku má zkroucenou do nepřirozeného oblouku. Přidržuje si jí na rameni silnější konec dlouhého otesaného kmene.

Druhý muž je jeho pravým opakem. Malá podsaditá podstava s krátkýma nohama je snaživě nasoukaná do černých kalhot, které by měly být o dvě čísla větší v pase a s o pár centimetrů kratšími nohavicemi. Sem tam si jednu z nich přišlápne a zakleje, protože s těžkým nákladem se mu těžko drží rovnováha. Drží tenčí konec kmínku v podpaždí, ale protože je nižší postavy, většina váhy spočívá na něm. Každou chvíli se pokusí přeručkovat a chytit kmen v lepším místě. Přeje si, aby mohl uvolnit pravou ruku a setřít si pot z čela. Vidí, jak mu kapky padají na vypouklé břicho upnuté ve světle modré košili s krátkými rukávy. Několik jich dopadne na čerstvě otesané březové dřevo, které se jemně rozvoní. Muž vzpomíná na lesní vůni zamlada, kdy s bratrem chodili po lese a sháněli klestí a loupali kůru na večerní oheň.

Den předtím chodili po lese za jiným účelem. Procházeli mezi stromy a hledali rovnou, dobře rostlou plaňku, která by nejlépe vyhovovala jejich záměru. Našli ji několik kroků od dřevěného krmelce, a museli proto vyrušit mladého srnečka, který se přišel posilnit senem. Jednou ranou sekery padl pěkný stromek k zemi a pak celou noc ležel zakrytý černou plachtou u nich v kůlně na dvorku.

Teď ji zbavenou větviček a nerovných výrostků nesou po pěšině kolem labutího jezírka. Pohledem se domluví, že jsou na místě. Mlčky položí svůj náklad na zem a starší z nich začne hloubit díru do ztvrdlé země. Ta se nejdřív starému rýči brání, ale jakmile je horní vrstva zeminy pryč, rýč zajíždí do hlíny jako do hromady kyprého kompostu.

Zatímco mladší z obou bratrů odhazuje zeminu na zakrslé borůvčí, které pod ní postupně mizí, druhý rychlými pohyby položí kratší část břízky kolmo na delší, přitluče je k sobě a pro jistotu ještě obmotá režným provázkem. Za chvíli stojí kříž pevně v zemi. Bratři si k jezírku odskočí umýt špinavé ruce a zpocené obličeje. Voda jim kape na bavlněné košile a spojuje se se skvrnami od potu ve dvě velké šmouhy. Muži si protáhnou namožená záda, až jim obratle zapraskají. Zadívají se na výsledek své práce. Kříž stojí pevně a ve slabém větru se ani nehne.

Beze slov před něj pokleknou a pomodlí se. Je naprosté ticho, i vítr najednou jako by nechal listy odpočinout od šelestění, jen je laskavě pohladil a pobídl je k důstojné tichosti. Potom se ozve zastřené „amen“ a rozpačité zakašlání.

Bratři se pomalu zvednou, otřou si kolena zašpiněná od čerstvě navršené hlíny a se zadostiučiněním si oddechnou. Posbírají nářadí, zbylé kousky provázku a rukou smetou poslední zbytky zeminy, která by mohla narušit atmosféru nově vytvořeného pietního místa. Pak vyrazí na cestu zpátky do města. Jdou rychle, skoro utíkají.

Menšímu z nich vypadne z kapsy složený kapesník s modrými okraji nasáklý potem. Omluvně ho zvedne, opráší o stehno a ještě na chvíli postojí. Ohlédne se zpátky a naposledy se zadívá na vysoký březový kříž. Není si jistý, jestli je to vhodné, ale má pocit, že se musí usmát. Konečně je spokojený. Bratr na něj volá, ať si pospíší, a tak se dá z posledních sil do běhu. Za několik vteřin kráčí vzpřímeně vedle svého bratra.

POHŘEB

„Tak jsme to zase prosrali.“

Ignác Truhlář bouchl pěstí do stolu. Ruka se mu klepala stejně jako jeho hlas. Rozčilení a vztek se v něm mísilo se smutkem a bezmocí. Seděl ve studené kuchyni oblečený do černého saka a kalhot, které měl sám pro sebe připravené do rakve. Byl obutý do starých sešlapaných důchodek, které ho ještě na posledních pár minut zahřívaly. Bílé vlasy si pyšně sčesal dozadu, jako to dělal už od mládí, nehledě na měnící se módní trendy. Manželka mu je pravidelně zastřihovala a v duchu mu trochu záviděla jejich hustotu a kvalitu. A teď tu najednou nebyla. Umřela před pěti dny, ale teprve nyní mu to docházelo.

Věra vzala dědečkovu třesoucí se ruku do své a pevně ji stiskla, jako by tak chtěla zastavit jeho bolest a kůží jí nasáknout do sebe. Nevěděla, co říct, jak starého pána utěšit. Její sestra Anna seděla naproti a nervózně se hryzala do rtu. Se slámovými vlasy vyčesanými do pevného drdůlku a malými rudými ústy vypadala jako ztrémovaná baletka připravující se na svůj první výstup na jevišti.

Trapnost okamžiku prolomil Annin manžel Marek, který se významně zadíval na červený kávovar. Jako jediný si všiml, že právě přestal vydávat bublavé zvuky.

„Nebude už to kafe hotový?“

Jeho tchán Robert se na něj podíval s vděčností, kterou by člověk u úspěšného a nelítostného podnikatele nečekal. Ale Robert, který si se vším vždycky věděl rady, najednou netušil, co má dělat, co má říkat, jak se má chovat. Když mu Marek hodil přihrávku, okamžitě ji chytil, vyskočil ze židle a začal z kredence vytahovat několik malovaných hrnků.

„Cukr máte na stole. Ohřeju trochu mlíka, kdo si dá?“

Tři ruce se zvedly způsobně jako ve škole a Robert byl rád, že konečně dostal příležitost dělat něco smysluplného. Pohřeb bude až za hodinu a do té doby se nezvykle zamlklá rodina musí nějak zabavit. Postavil před Marka a Annu dva hrnky do poloviny naplněné černou tekutinou. Anna hrnek objala dlaněmi a zahřála si tak zimou fialové ruce. Světle šedýma očima zírala na hodiny na stěně, které vypadaly jako malovaný talíř. Poslouchala jejich tikot a nacházela v něm uklidňující pravidelnost. Řád. Tak to měla ráda. Teď, když ztratila babičku, potřebovala nějaký záchytný bod. Hodiny byly její dočasnou záchranou. Marek se na ni láskyplně podíval a položil svou dlaň na její drobnou studenou ruku.

„A co v práci, Anuško?“ zeptal se jakoby nic Annin strýc Tomáš a cukající koutek úst prozradil nervozitu. V obleku s černou kravatou upnutou těsně kolem krku se viditelně necítil dobře. Límec košile odrážel rudou barvu jeho krku nacpaného do oblečení, které s výjimkou několika příležitostí nikdy nenosil. Na vesnici v Pátku chodil obyčejně v teplákách umazaných od hlíny a slepičinců. Celé dny trávil mezi holuby a slepicemi na rozlehlém dvorku. Převlékal se až večer do postele.

„No, máme teď několik šibeničních termínů, pracujeme od rána do večera, že si někdy ani nestačím skočit na oběd. Představ si, že v pondělí…“

Anna se zastavila uprostřed věty, když si uvědomila, že její práce v tuhle chvíli nikoho nezajímá. Podívala se provinile na starého pana Truhláře. Ten ale nic z toho, co se dělo kolem něj v kuchyni, nevnímal a konverzaci ostatních neposlouchal. Seděl na židli, v očích slzy, a brada se mu smutkem třásla.

Po nekonečně dlouhé mši v kostele Povýšení svatého Kříže se nejužší kruh rodiny sešel na hřbitově. Den byl dokonale pohřební, jako by si počasí předem objednali – tmavé nebe se na ně tlačilo ze všech stran. Řídká mlha naopak lehce poletovala mezi hroby a jemně se na ně snášela. Pomalu dopadala i na tmavě hnědou rakev, která stála na zmrzlé zemi vedle jámy vykopané v rodinném hrobu Truhlářových. Kolem ní vytvořily půlkruh schoulené postavy v černém, hrstka pozůstalých. Pár kroků od nich vyskočil zpoza vedlejší náhrobní desky vrabec a udiveně si prohlížel ponurou sešlost shrbených postav, které se třásly zimou. Potom uskočil před poryvem větru, roztáhl křidélka a zuřivě jimi začal mávat, dokud se mu nepodařilo odlétnout za perfektně zastřižený kužel túje.

Věra se usmála nad vytrvalou snahou malého ptáčka. Pak sklopila hlavu a podívala se na své mrazem zčervenalé ruce. Spletla si prsty do sebe a silně stiskla. Bílé klouby vyčnívaly jako puntíky na dětských červených šatičkách, které jako malá nosila v neděli do kostela. Proč jsem si jenom nevzala rukavice, vyčítala si, zatímco jí do uší pronikaly vzlyky ostatních shromážděných. Kdyby to nevypadalo tak nezdvořile, okamžitě by si nacpala svoje zkřehlé prsty do uší. Byla by tak alespoň na chvíli sama. Zbytek rodiny se zarudlýma očima ji obtěžoval stejně jako vzdechy, které se opakovaly stále častěji, jak se jim zkracoval dech. Chtěla umlčet i kněze v bílém pláštíku lemovaném fialovou krajkou. To má ty vlasy naondulované? Vypadá jak neuměle vyřezaný andílek visící ve vesnickém kostele vedle oltáře. A jeho slova jsou nezúčastněná a neosobní. Jen padají na babiččinu rakev, a protože je nikdo nevnímá, mizí někde mezi žulovými náhrobky. Na kolika pohřbech a kolika lidem tohle asi povídá. Ani jednou nezmínil babiččino jméno. Ví vůbec, kdo tady v té rakvi leží? pomyslela si Věra.

„…vždy se snažila žít podle křesťanských zásad, i když se jí to třeba někdy úplně nedařilo…“

„…náš pán Ježíš Kristus od nynějška povede její kroky…“

„…spása…“

„…život věčný…“

Co tenhle o tom asi tak ví? Pro něj je to jenom práce. On žádnou bolest necítí. Stojí tu a pomalu pokyvuje hlavou ve stejném rytmu s levou paží, když kropí rakev svěcenou vodou. V duchu se o život věčný Zory Truhlářové zajímá asi jako o to, co bude mít dnes k obědu. Jeho mechanická slova se cpou do Věřiny mysli. Bolest se ještě stupňuje a sílící vítr se jí opírá do zmrzlých tváří. Proud jeho řeči se na ni valí, tlačí ji na prsa a podlamuje kolena.

Tlustý strýc Tomáš stojí vedle Roberta a oba vypadají, jako by se měli každou vteřinou skácet přímo do jámy vykopané pro rakev. Tomáš si není jistý, jestli bude schopen ještě dál stát na nohou. Chodidla má v tenkých polobotkách úplně promrzlá. Cítí, že je už dlouho nebude moct ovládat. Zdvihne ruku v tmavě šedém kabátě a opře se o bratra. Ten se zakymácí, ale zůstane dál stát Tomášovi oporou. Podívají se krátce na sebe a nečekaný pocit sounáležitosti je na chvíli zahřeje.

Když se pak rakev pomalu na dlouhých černých pásech sune do jámy, vydechne Věra úlevou. Starý pan Truhlář jen prázdně zírá na hrsti písku, které dopadají na tmavé dřevo. V jeho tváři je ale i záchvěv úlevy. Snad. Věra tomu uvěří a na chvíli se opět pousměje. Dědeček ji zrovna zahlédne a posmutnělý úsměv jí vrátí.

Jeden po druhém pak opouštějí hřbitov. Věra ještě chvíli zůstane stát u hromady hlíny na babiččině hrobě. Potom se také vydá k východu. Ještě naposledy se ohlédne připravená projít hřbitovní branku a zavřít ji za jedním skončeným lidským osudem.

Najednou si všimne nízké postavy stojící poblíž kamenné nádrže na vodu do hřbitovních váz. Vynořila se z šedého oparu a neohrabaně se sunula směrem k babiččinu hrobu. Věra se zastavila. Zornice se jí zúžily, jak se pozorně zadívala na divnou figuru šourající se po zmrzlé písčité pěšince mezi náhrobky.

Uvědomila si, že je to shrbený starý muž, který se opírá o hůl. Opatrně našlapuje, aby neupadl. Bez rozmýšlení se vydala zpátky za ním, ale dávala si pozor, aby ji nezahlédl. Dopředu ji hnal neurčitý pocit. Po několika namáhavých krocích se muž zastavil přesně před babiččiným hrobem. Sundal si z hlavy klobouk a vítr mu rozcuchal řídké bílé vlasy. Vypadalo to, že si toho ani nevšiml. Jen stál a mírně se chvěl. Věra se obloukem přibližovala tak, že muž teď stál jen několik kroků od ní. Přes mohutný náhrobek rodiny jakýchsi Kovářů ji ale nemohl vidět. Pozorovala, jak se křečovitě shýbá. Neohrabanou rukou položil na hrob mezi věnce a ostatní květiny malou kytičku žlutých gerber. Věra zaslechla i pár tichých slov, které muž znenadání pronesl třesoucím se hlasem.

„Snad jsi mi odpustila, Sárko. Teď v klidu odpočívej…“

Pak se znovu napřímil a zahlédl kousek od sebe zmatený Věřin obličej, která se k němu přibližovala. Jeho světle modré oči se na ni zadívaly, pak se ale otočil. Rychlým pohybem si nasadil černý klobouk, zapřel se o hůl a vyrazil pryč.

Věra stála, neschopná slova ani pohybu. Když muž zmizel mezi hroby, vzmohla se jen na udivený vzlyk. Blížila se teď znovu k babiččinu hrobu s pohledem přikovaným na žlutou kytičku svázanou bílou stuhou. V uších jí zněla slova starého muže a hlavně jméno, které babičce nepatřilo. Opatrně vzala gerbery do svých ztuhlých prstů. V zimním větru se zatřepotala bílá stužka, na které bylo něco napsáno. Natáhla ji, uhladila a četla jednoduché: Sárce sbohem.

Položila kytičku zpátky mezi bílé umělé růže a úplně zmatená se potácela ven ze hřbitova. Marek stál u branky a volal na ni: „Kde vězíš, Věro, sakra? Všichni už jsou v autech a půlka už sedí v teple u Růže! Tak dělej, ať jedem!“

V hostinci U Bílé růže už konverzace tolik nevázne jako dopoledne v kuchyni u kávy. Všichni jsou rádi, že nejhorší část dne je za nimi. Sedí konečně v teple a pomalu jim rozmrzají obličeje. Ztuhlá těla opouští venkovní mráz a s ním i trocha smutku. Horký hovězí vývar jim pak do těla vlije lepší náladu.

Jako hlavní chod mají na výběr svíčkovou nebo kuřecí řízek.

„No to je teda výběr,“ prohlásí Marek.

Starý pan Malík si nasadí brýle a podívá se do jídelního lístku.

„Já bych si dal ten řízek, ale tady k tomu mají nějaký tzatziki. Co to je? Aby mi na to nevylili nějakou omáčku jako tenkrát v Německu.“

„Prosím tě, to jsou takový nastrouhaný okurky s jogurtem a jí se to v Řecku. Nedávno jsem na to koukala v televizi,“ odpoví mu jeho manželka, která má radost, že dostala příležitost ukázat svoje znalosti.

„Zeptej se tady Roberta a Libunky, určitě to v létě v Řecku jedli, viď?“

Obrátí se na Roberta, který je v obličeji celý rudý, jak na něj působí rozpálené topení v restauraci a horká polévka. Nic mu v tu chvíli nepřipadá vzdálenější než dovolená na Krétě. Přesto tetě trpělivě odpoví.

„Jo jo, teti. Máš úplnou pravdu. Tam to jedí asi tak pětkrát denně. Jenže je tam hrozně moc česneku a pak to cejtíš na každým kroku. Normálně jdeš ráno na snídani a cejtíš česnek. Pak jdeš na pláž – česnek. Potom na kafe – česnek.“

„To trochu přeháníš, tati, ne?“ usměje se vesele Anna.

„Jestli je tam česnek, tak to si to teda nedám. Stejně mám asi větší chuť na tu svíčkovou,“ ukončí konverzaci o neznámém řeckém pokrmu pan Malík, opře se o dřevěné opěradlo židle a protáhne se. Tetě se v posledním okamžiku podaří uhnout a manželův loket tak jen o pár centimetrů mine její obličej.

Věra sedí nad horkou polévkou a neví, jestli to, co jí pomalu kape do talíře, jsou pořád ještě slzy, nebo pot, který jí vyrašil na čele ve chvíli, kdy vkročila do restaurace. Černovlasý vysoký číšník běhá kolem hostů a Věře nevěnuje ani jeden pohled. Je jí to naprosto příjemné. Přála by si, aby tu nikdo nebyl, nebo aby alespoň všichni ostatní byli tak nevšímaví jako hubený vrchní s knírkem. Během oběda nemluví. V hlavě se jí neustále objevuje obraz muže na hřbitově a žluté gerbery s podivnou stužkou má pořád před očima.

Byla to babička, ke které na hřbitově mluvil?

Nedalo jí to, a i když jí to teď u oběda nepřipadalo úplně vhodné, obrátila se na dědu a zeptala se: „Dědo, neměla babička náhodou nějakou přezdívku? V mládí nebo později v práci? Neříkalo se jí někdy třeba Sárka?“

Děda se na ni udiveně podíval:

„Jak tě to napadlo?“

„Nevím, prostě mě to napadlo.“

„No, to ne. Babičce se vždycky říkalo Zora, alespoň co si já pamatuju. Možná, když byla malá, ale to já bych nevěděl, vždyť víš. Moje Zorka…“

Dědovy oči opět zvlhly a hlas se mu rozechvěl tak, že nemohl dokončit větu. Věra si v duchu nadávala. Teď opravdu nebyla vhodná doba na takové otázky. Aspoň si ale potvrdila, že ten chlap na hřbitově s nimi nemá nic společného.

Když potom odcházeli z restaurace, přitočila se k Věře teta Malíková, zmáčkla jí rameno a trochu moc přeslazeným hlasem povídá:

„Věruško, přijď ke mně v sobotu na kafíčko. Udělám ti tvůj oblíbený švestkový koláč s mákem a můžeme si trochu popovídat. Možná pro tebe mám něco zajímavého.“

„Ale teti, v sobotu už budu v Praze, musím si vzít Honzíka. A mám ještě spoustu práce, že ani nebudu vědět, kde začít.“