O knize

Výbor z povídek klasika českého realismu zdůrazňuje jejich příběhovou linii a zobrazení charakteristických typů obyvatel moravské vesnice z konce 19. století, v textu zastoupené smyšlenou Starou Vsí, k níž byla autorovi předobrazem jeho ves rodná. Hlavními hrdiny každodenního životního kolotoče jsou v ní furiantští strýcové a upovídané tetky, švarní šuhajové i sličné dívčiny, jejich slovácký temperament, občasná vychytralost, stejně jako míra nedůvěřivosti ke všemu cizímu. Herben v mistrných miniaturách dokazuje podrobnou znalost prostředí, lidí a věcí, o nichž píše, zároveň ji přizdobuje svým laskavým humorem a láskou k folklóru.

O autorovi

JAN HERBEN

(1857–1936)

Prozaik, novinář, literární kritik a historik; stoupenec masarykovského realismu a jeden z prvních průkopníků uměleckého realismu u nás. po studiích založil 1886 časopis Čas, v němž byl až do jeho zastavení roku 1915 hlavním redaktorem. V letech 1917–25 působil v Národních listech, poté v Lidových novinách (1925–27). Až do konce života vystupoval rozhodně proti fašismu a byl za své názory napadán jeho tiskem. V díle se mu podařilo vytvořit široký obraz života slováckého venkova v několika generacích a také přiblížit přírodu a lidi z Táborska, kde ke konci života ponejvíce pobýval.

Dílo: Tři chorvatské osady na Moravě (1882), Vzorná obec (1885), Moravské obrázky (1889), Slovácké děti (1890), Na dědině (1893), Deset let proti proudu 1886–1896 (1898), Bratr Jan Paleček, šašek krále Jiřího (1902), Hostišov 1, 2 (1907, 1933), Do třetího a čtvrtého pokolení (1919–21), Chudý chlapec, který se proslavil (1928), Listy z válečného deníku 1914–1918 (1933), Kniha vzpomínek (1935), Básně (posmrtně 1946).

V roce 2007 vyšla kniha Jan Herben – kronikář rodného kraje, doplněná na DVD zfilmováním scénáře napsaného podle jeho lyrických próz. Snímek se jmenuje Na dědině. Pod stejným názvem později vychází DVD Box a elektronická kniha, jež obsahuje i zmiňovaný filmový snímek. V deluxe verzi je dostupná v Apps Carpe Diem Online.

Jan Herben

Zlatými brýlemi

Vybral a sestavil Michal Huvar

2013

Jan Herben

Zlatými brýlemi

Knihu nabízíme také v aplikaci CARPE DIEM ONLINE (App Store).

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Cover © Richard Procházka, 2013, 2015

Editor © Michal Huvar, 2013, 2015

© Carpe diem, 2013, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-020-0 (epub)

ISBN 978-80-87195-67-3 (pdf)

ISBN 978-80-7487-038-5 (mobi)

Ben Akiba

Byl krásný začátek jara. Teplý větřík zavanul teprve jako na zkoušku, a již vracelo se k nám ptactvo, pole začala se prozelenávati a na návsi ozval se ruch. Tehdy přijel jsem domů. Strýc Filip Minářík zpozoroval zajisté ze svého větřáka nad dědinou, že se blíží ke Staré Vsi naložený vůz. Vyšel na schody a porozuměv, co to, vrátil se asi opět do šalandy a poznamenal do kalendáře:“Dnes dne 26. dubna študent Jan Herben dojeli dom až z Prahy. Vezl jich mladý Mikšán s jedním koněm.“

Druhého dne sedím mezi zahrádkami. Ani jsem nezpozoroval, že se někdo přiblížil až k samým vrátkům. Zatím to strýc Mikuláš Kašuba s vnoučetem na ruce a za nimi v patách pes Strakoš, kteroužto mrchu pamatuji ještě ze svých košilatých let. Strýc Kašuba, jak by se u nás řeklo, „sú chlap vysokej, že by s něma mohl ořechy rážet“ (v Čechách by se řeklo, že Pánbu naň ztratil míru), „sú kosť a kůža sice, ale svalnatej a ramenatej. Narodili se v ten rok, co vyhořel horní konec Staré Vsi, to jest roku 1829“. V tváři Kašubově hlavní rys je otevřenost, klid a nebojácnost; znamenati v některých tazích kolem úst jako něco nedůvěřivého, skeptického, snad i podšitě liščího, ale přímý úmysl a jistota v každém slově jsou nade všecko. Nebojí se, že slovem urazí; není rozpačit ve společnosti vyšší, nýbrž bude právě tak klidně mluviti s milostpánem, se správcem, s panáčkem jako s chudým vandrovním, hadrlákem a kolomazníkem. Nikdy nejde s hlavou sklopenou ani s tváří zamračenou.

Octnuv se u zahrádek, strýc Kašuba zakašlal. Pozdvihl jsem oči.

„Lele, pěkně vítám doma,“ podává mi ruku již přes branku, než jsem otevřel. „Vy teda jako laštůvky nesete nám jaro? No šak je ho potřeba. Tak to Vy? Já pořád už z dálavy hen (tamto) povídám si, keho to ale u Herbeňů majú, co tam sedí? Bylo vidět enom klobúk! Podívej se, Jozífku,“ mluví ke vnoučeti, stavě kluka asi tříletého na lavičku mezi zahrádkami, „to sú pán až z Prahy.“

Kluk uměl už běhati, ale stařečkovi nestačil. Proto stařeček nesl ho v náručí. Když jsem mu takto byl představen, kluk nechtěl z rukou. Chytl stařečka kolem krku.

„Nono, co se bojíš,“ chlácholil jej strýc, „dyť ti nic neudělajú.“ Kluk se konečně pustil krku, vyvalil na mne ulekaně hnědé oči, veliké jak holubí vejce, a nabírá. Myslí si nejspíše, že jsem žid nebo cigán, kterým se mu doma vyhrožuje, a že si ho vezmu do měcha.

Starý zatím hovořil: „Ná jak? Zdravej, zdravej? Jak jináč, pravda,“ přisvědčil si sám.

„Vy taky ještě jako paholek, silný a zdravý,“ pravím já.

„No, Pánbu tak ešče popřává, ale starosť přece samá nemoc. Už mně brada roste k zemi. Už si tak v duchu říkávám, co nebožtík Ščerba rádi notúvali:

‚Dyž sem já byl mládenečkem,

chodil sem si pod pérečkem,

a včil už su děda starý,

nemožu si přeplut brady.‘

Jářku, a Vy pořád na učeňú? Pravda, učit se mosíme každej nepřestávaja, ale pořád ležet v knihách, k temu každej by neměl schopu. A co novýho? Co slyšet o vojně? Já říkám: My se tu nic nedovíme. Co už se dá do novin, to je to ostatní, ale vy v městě přece snáď věc (více) se zdovíte, než nám hlúpým sedlákom řeknú…“

Vypravoval sem nějaké zprávy z Bosny a Hercegoviny, co jsem věděl z denních listů.

„Náš Jakub,“ přerušil mne Kašuba, „je tam důle taky.“ Mínil tím mladšího syna. Strýc Kašuba má syna ještě druhého, Ondřeje; ale u Jakuba zůstal ve výměnce. „Snáď ho Pánbu uchrání. Stará aji mladá (žena i nevěsta) co chvíle poplakávajú. Já říkám: Neplačte, negdo tam mosí, ale všeckých nepostřílajú. Je to lepší, než dybychme měli vojnu na krku jako rok šestašedesátej. Vojna bez šrámů nejni, ale k cizímu plotu koňa vázat v čas vojny lepší než ke svému. A těšívám jich: Už noviny opisujú, že temu bude konec. Pánbu dej!“

„Povídá se,“ potakám.

„Šlaka šlakovitýho, já sedím a mám jít do pola. Byl sem se podívat na trávníku po husách. Jozefe, kde sú naše babulky?“

Kluk, který ze mne nespustil oči, neboť brýle moje upoutaly všechnu jeho pozornost, vytáhl z úst mokrý prst a ukázal nazdařbůh: „Hen sú.“

Strýc Kašuba se zdvihl: „Poď, Jozífku, půjdete se Strakošem dom, a stařeček půjdú na Lutrýnky.“

„Půjdu s Vámi kousek,“ nabízím se, neboť s Kašubou hovořívám velice rád.

„Když je libosť, já enom zaběhnu pro rozsívku. Trochu za Ondřejem poseju.“

Odešel.

K povaze strýcově náleží, že nic ho nepřekvapí tak, aby se zadivil, nic ho nevyruší z ledového klidu, aby ztratil rozvahu a zaklel. Jiný vykřikne: „Div divúcí“, strýc Kašuba podiví se prostým: „Lele“ (hlehle) nebo „Jojha“ a zarazí se málo překvapeným: „Nono.“ Je jako dub a „z dubů se těžko třísky ščípú“.

Strýc Kašuba má i rozhled po světě. Svět jest ovšem pojem neurčitý; hvězdáři znamená vesmír nekonečný, velebný a neobsáhlý; babička venkovská by celý svůj svět koupila za groš; dětem je světem všecko, co leží za lesem, ale svět Kašubův prostírá se na všecko, co venkovan potřebuje. Víť o potentátech, o moři, o horách, které jsou stále sněhem pokryty, o dílech světa, o národech a rozličných mravech lidských. Na svět hledí zdravým smyslem a vykládá si všecko způsobem přirozeným. Některé jeho zásady však jsou podivuhodny. Když jsem byl kluk, hrůza na mne šla, když jsem Kašubu potkati měl, zvláště neměl-li jsem svědomí čistého. Zdálo se mi, že ve mně strýc čtú. V lásce jsem Kašuby docela neměl. Když jsem byl jednou bit, Kašuba přihodil se k tomu a dost málo mne nepolitoval, jak jiní lidé činí, nýbrž poštíval ještě matku: „Enom ho, řež ho, Běto; když se prútek neohne, strom bys neohnula. Kluk jak ořech, čím víc ho orážíš, tím lepší ovoce! Enom ho, řež ho!“

Jindy vykládával, že „dobré děti poznajú se po tom, kolik zmrščků (prutů) se o ně ošlahá“. Zvláštní zásadu prohlásil Kašuba pro ministerstvo vyučování; zůstane však nejspíše nepovšimnuta. Když byla u nás totiž metla ze školy odstraněna, strýc Kašuba byl s tím zákonem dosti spokojen. Dokazoval však, že metla by přece ve školách zůstat měla; aby totiž, jakmile kluk „neco spáše, učitel mohl se sebrat a jít vyšlahat jeho tatovi a mamě“.

Ve Staré Vsi se říká, že „Kašuba popravujú celú dědinu“. A to je tak. Strýc pozoruje školní děti, chválí nebo kárá je sám; zpozoruje-li nějakou neplechu, zajde do školy a upozorní učitele. Strýc zastaví souseda, poradí mu, jak spraviti střechu, aby mu na hůru neteklo, jak spustiti vodu z rolí, aby země vyschla, jaké dobytče je dobré atd. Jiného poptá se po zdraví, cizím poradí nejkratší cestu…

Již jde pro mne. Chůzi má přímou, krok jistý a volný. U krku se mu rozepjala frčka od košule, takže viděti statná prsa i opálený krk. „Tož abychme šli,“ volá na mne.

Šli jsme.

Kraj dědiny u posledních chalup plakalo usedavě děvčátko. „Ná, co pláčeš?“ strýc optal se trochu tvrdě. Děvčátko, slyšíc Kašubův hlas, umlklo a bázlivě se zpovídalo, že „maminka kázali mně, abych donesla trávy pro kozu; nedonesla sem a včil sem nedostala jest (jísti)“. „Máš poslúchat,“ pravil strýc měkčeji nežli prve, „ale jdi, Hanyško, dom a mosíš prosit. Dřeva ukúsneš, rodičů uprosíš“.

Když jsme se octli v polích, Kašuba byl ve svém živlu. Ať se zmínil o čemkoli, na všechno měl přísloví a příklad. „Oziminy chvala Bohu vidět podárné,“ podotkl všeobecně, když jsme vystoupili na vršek. Potom u prvního pole, kterému se říká Krajina, vykutal důlek v brázdě, aby poznal, jak hluboko namoklo. „No dosť, dosť,“ řekl pro sebe.

Jdeme kousek. Blížíme se k poli nepěkně zarostlému. „Nono, co si ten člověk myslí s takovú ržú (žitem). Takové tarče (místa) sú prázdné, a kde co zroste, bodej to nebude samá ovsiha (plevel)!“ Chvilku se rozhlédl. „Aha, to je Bernatovo vedle hospody. Si ty, Bernate, nebohej hospodář. Až se s ním sendu, mosím mu to říct,“ pravil obrácen ke mně.

Šli jsme kousek dále. „Toto je zasej húšč; neporoste jedno pro druhé“.

Po chvilce jsme se zastavili u jiné úvratě. Rolí bylo dobře zaoráno i zavláčeno „jak na šefrán“ (totiž bez hrud). „To je Lukáškovo,“ povídal Kašuba. „To poznat starýho hospodářa. Když člověk dá, co se patří zemi, ona dá mu taky. Mosí se hnójit. To ináč nejni: páni větrem, sedláci (s odpuščením) hnojem páchnú. Šak to znáte z domu. Pot zavlažuje brázdy zrovna jako dýšč z nebe. Napřed motyky, potom modlitby. Můj nebožčík otec (Bůh jim odpusť) dycky říkávali: ,Mikulášu, to si pamatuj, starej hospodář – starej kalendář; ale hospodáři z knih, kata po nich.‘“

Byl ten den krásný; země voněla, vzduch voněl a nad námi obloha klenula se klidně, čistě, jen na obzoru potulovala se řásna beránků. Celý kraj prostřel se před námi, když jsme dostoupili návrší. Ves vykukovala ze stromů a za ní cíp lesa s lukami. „Trochu si odpočiňme,“ řekl Kašuba na vršku a rozhlížel se po krajině. Rozhlížel se s blahým vnímáním všeho, co viděl, ale neřekl slova. V očích však četl jsem mu větu:

„Je to boží krása!“

Popošli jsme k lukám, na nichž tráva hnala, pučela a bujela v jarním teple. „Krásná travička!“ řekl jsem mimochodem.

„Pěkná, pěkná,“ pochvaloval také Kašuba a hned zase dodal ze své zásoby: „Před Jiřím dyby trávu klíščkami ze země vytahoval, neporoste, ale po Jiřú dyby ju kladivkem zaklúkal, poroste ven!“

Ještě se pamatuji z tehdejší naší procházky, že jsme zabočili k rybníku, kdež se Kašubovi vybavila jistá příhoda z mladších let. Usmál se při vzpomínce a zeptal se mne potutelně: „Čujte, co myslíte? Smí se klnút, lebo se nesmí?“

Já opatrně: „Co povídá katekismus?“

„Že nesmí, povídá,“ přisvědčil strýc Kašuba, „ale já sem jednú panáčkovi Picherlovi – už je včil na boží pravdě – dokázal, že smí.“

„Jak to?“ větřím šelmovství.

„Takto. Tož sme vám jeli ze Dvorka. Vezl sem něco za súseda Bernátka do Hodonína s panskýma volkama. Jeda nazpátky, potkám u Čejča panáčka, kde se cesty sbíhajú, a že abych jich svezl. Co bych nesvezl, povídám; esli se nehaňbíte enom, že mosíte na takovej pričce? Dyž sme přijížďali k rybníku na hráz, voli pořád se srážijú na hajs do rybníka. ,Čale, čale,‘ křičím na ně. Voli nic. ,Potvory sakramentsky, zatraceny, mrchavy, čale, čale, lebo vás –.‘ Voli trochu poslechli.

Velebnej pán povídajú: ,Mikulášku, prosím tě, udělej mi neco k vůli, neklej!‘

Řku: ,Velebný pane. Šak v mým domě klet neuslyší; ale ta panská pagáš ináč neposlechne.‘ Vtem vám, brášku, volky zahnú tak prudko k vodě, že panáček zbledli a zakřikli: ,No, Mikulášku, Mikulášku, prosím tě, dej pozor –‘ Volám, řežu bičem a panáček ke mně: ,Mikulášku, rači klej, klej, hodně klej – utopíme se!‘ Dyž mne potom panáček měli potkat, už se z daleka čúřili –“

„S tým farářem sme šak dycky byli za dobře,“ vypravoval strýc dále, „ale s tým, co byl před ním u nás, s Kalinú, sme se trochu pozlobili. Pro hlúposť, no šak to byla hlúposť taky. Měli ten panáček jednu chybu, sbírali klebety po dědině a fára byla největší klebetárňa. Ale oni ne ze zlýho úmyslu, tak z dlúhéj chvíle zastavili se v chalupě, kde jim napadlo, poptali se na všecko, a co slyšeli, zase pověděli o dům dál. Nehnulo se zblo, aby oni o tom nevěděli.

Byli ten panáček měšťák a krom Písma nevěděli nic. Dyby byl člověk řekl: ‚Koblihy rostú‘, panáček věřili. Jednúc zaklepú u nás. A hned. ‚Co nového, Mikulášu, co, Terezo?‘

‚Jářku, neštěstí, velebný pane. Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech, a to po chudobných.‘

,Copak? Co povídáte?‘

,Povídám mu, že v súsední dědině je chudobná žena, nic nemá, ale nahledala si na zimu kadečku zelí, aby s dětma měla co jest, a ono to zelí jí zkysalo.‘

,Zkysalo, zkysalo,‘ litovali panáček. Kde se odpoledňa potom zastavili, všady vyprávěli o tom neštěsťú.

Teprvá doma kuchařka, dyž jí to povídali, dala se do smíchu a řekla, že to není neštěstí, že to mosí. Panáček mi zkázali, že su šelma nabijaná a že od tej chvíle mne neznajú. No ale byla to hlúposť.“ Skutečně prý farář nikdy mu to neodpustil.

Když jsme přišli na Lutrýnku, kde Ondřej sel, strýc Kašuba zasmekl si rozsívku kolem krku, nasypal zrna a „s pomocí boží“ jal se posívati. Já se po mezi pustil k větřáku. Cesty užiju k tomu, abych více o Kašubovi pověděl.

V Kašubovi spočívá veliká zásoba slovních hříček. Mluví-li se o trhlém, potřeštěném člověku, Kašuba řekne, že má třísku za uchem; zpozdilý, hrubý jest mu člověk z Prostějova nebo byl v Chropíni na moresech. Do nesnází Kašubu ještě snad nikdo otázkou neuvedl. Koluje zato mnoho šprýmů jeho.

Šel jednou pan okresní mimo, an Kašuba oblečen v haleně vyhříval se na jarním výsluní, leže na zemi. „Ležíte na slunečku, na slunečku?“ poptával se Kašuby pan okresní.

„Na haleně, na haleně,“ opakoval Kašuba, usmívaje se.

Jindy potkal jej pan správec ze dvora. Kašuba jel se svou krávou na pole. Kašubu zná každý. Když Kašuba pozdravil zdvořile dle zásady „komu česť, tomu česť“, pan správec milostivě k němu: „Taháte, Kašubo, s kravičkou?“

„To to,“ divil se Kašuba čtverácky. „Kravička tahá sama, já při ni enom pocházím a bičem popraskuju.“

Jednou Kašuba byl v Brně, což mi sám vypravoval. Tehdy ještě nosily se čapky vydrovky a ctihodné gatě poctivice. Bylo to v zimě, proto Kašuba měl také bílý svůj kožuch. Nějaký pobuda, jenž metl ulice, ukazoval svým soudruhům prstem na Kašubu a konečně pustil uzdu svému vtipu: „Kam, strýče, do reduty?“ „Já se obhlídnu,“ strýc mi vypravoval, „a myslím si, šak ty, lačbo, nebudeš nic plechýho, dyž meteš. Šaty mělo to chlapisko rozšité, že by do nich za groš soli nesvázal, a bída mu čúhala loktěm ven.“

„Ano, do reduty,“ odsekl jsem mu. „A Vy taky půjdete?“

Všecko se mu smálo a jeden kamarád rýpalovi povídal: „Vidíš, nestrkej prst do...“

Bratr Kašubův je ženat blízko Staré Vsi. Je bohatší a velice prudký. Rozdíl mezi oběma bratry jeví se zvláště v náboženství. Náš Kašuba nikdy nebyl s knězem ve sporu příkrém, ačkoli příčinu míti mohl; kdežto bratr jeho v jakémsi rozezlení s farářem vzal obecní buben na ramena a v pravé nedělní poledne šel po dědině bubnovat: „Na vědomosť se vám dává, že sa naša kazatelňa bude dávať do pronájmu.“ Farář totiž po dlouhé časy kázal jen od oltáře, odkudž rozkřikoval se, jsa mrzutý hypochondr, na sousedy, sousedky i na chasu.

Jen něco ani našemu Kašubovi nebylo vhod. Jednou na pěkné kázni, jak se u nás říká, v níž pan farář líčil život svatých poustevníků na poušti, Kašuba, vraceje se z kostela, rozjímal o tom: „Co po ledačem? Pěkná pěsnička, ale dyž na ňu noty nejni. Kdo to dnes može dělat?“

Jindy panáček kázal o jednom svatém, jak trpělivě pro Boha snášel i hmyz, jejž naň Bůh poslal, ano kdykoli z něho padal, svatý jej sebral a vhodil zpět za ňadra. Kašuba tomu nechtěl věřit; málem nešel na faru zeptat se, je-li to spravedlivá pravda. „Chápejte,“ pravil k sousedům cestou z kostela, „Pánbu rač mně těžkej hřích odpustit, ale nechtěl bych vedle nějakýho všivavýho v nebi sedět. Jak to stojí v Písmě svatém? Nestojí tam, že ,učiňme člověka k obrazu našemu, podlé podobenství svého, a ať panuje nad rybami mořskými, a nad ptactvem nebeským, i nad hovady a nade vší zemí, i nad všelikým zeměplazem hýbajícím se na zemi‘?“

Pravil jsem, že Kašubu nic nepřekvapuje. Ale jedna příhoda z jeho života se přece vypravuje, že byl překvapen. Chytlo totiž na dolním konci ve Staré Vsi a požár šířil se nesmírně. Kašubka vyběhla ze žudra a lomíc rukama, naříkala, co si počnú, že je neštěstí nad hlavú. Kašuba vzal do jedné ruky střikač ruční, jejž má každý hospodář v síni na trámě, do druhé pak putynku a spěchal hasit, těše ženu: „Byď doma, Terezo, vypusť dobytek a neboj se. Voda do kopca neteče, oheň do kopca neletí.“ Sotva však odběhl ze sto kroků, Kašubka vykřikla, neboť chalupa Kašubova rázem se chytla. Padl na ni s povětří oharek. Tehdy prý by se nebyl v Kašubovi krve dořezal, jak zesinal. Lidé myslili, že to byl trest za rúhání, protože u Boha je všecko možné. Chalupa shořela mu, jak se říká, se vším činem.

Kašuba stavěl, spravoval a stoicky mlčel. Jen nějaká baba zastavila se mu u chalupy a přinutila ho, aby jí odsekl. Velice soustrastně divila se: „Jak se to enom chytlo?“

Kašuba dopálen nato: „Jak ináč, plameněm!“

Ale jinak pověz mu cokoli, na všecko má buď ben akibovské: „Aha, to je ako nebožtík Bulla říkávali“ – nebo „Šlaka, je to, ako se stalo v Kobylně, dyž sem chodil do škole“ – „Jaká rada, nebožák otec říkávali“ – „Povídá se, že…“ Slyší-li, že se milostpánovi přitrefilo nějaké nedopatření nebo vůbec člověku studovanému, řekne strýc Kašuba klidně: „Jaja, sme všeci hlúpí a každej ináč!“

Sám však, aby překvapil jiné, v tom si libuje. Byl jsem jednou u Kašubů na besedě. Strýc přinesl dobrého vína a zavdávaje mi, přiťukl k mé sklenici: „Ani Pánbu, ani zdraví!“

Hledím, co to? Jaká to slova?

„Ať to od nás neodchází!“ dodává k tomu strýc, usmívaje se vítězně mým rozpakům.

Žulovité svaly a celá dubová postava Kašubova vyrostla z práce. Prací pomohl si k pěknému majetku. Když jsme ve škole říkávali článek „Neděle“ ze staré čítanky, představoval jsem si hned vedle otce svého Kašubu při slovech: „Celý týden od ranního šera otec plné ruce práce mívá, že mu ani k oddechnutí kdy nezbývá; sotva ráno slovo poví dítěti, honem musí k dílu běžeti.“

Kašuba má vždycky plné ruce. Jde-li se podívat po husách, vezme do rukou aspoň Jozífka. Je jako ten sedlák v anekdotě, který si vzal s sebou kolečka do města, a když se ho ptali nač to, odpověděl: „Ná tak, abych just nešel s prázdnýma rukama.“

Historiograf

Pravil jsem, že strýc Filip Minářík vidí mne nejdříve, když přijíždím do Staré Vsi, ale do řeči se dostaneme teprve za tři, za čtyři dni. Tentokráte jsem šťastnější; zaměřilť jsem od Kašubovy Lutrýnky, jak řečeno, k jeho větřáku.

Minářík je statistik Staré Vsi. Jak se v něm tato náklonnost vyvinula, není mi povědomo. Povoláním svým je mlynář. Nad Starou Vsí vypíná se jeho dřevěný větřák čili povětrňák. Tento větřák je také jeho meteorologickou stanicí. Strýc vede obecní matriku a knihu úmrtní tak věrně jako farní úřad. Přijdou k němu Staroveští a ptají se: „Strýčku, prosíme Vás, nevíte, kdy to bylo, co naši stařeček umřeli? Može to byt patnáct lebo šestnáct roků.“ Strýc Minářík vzpomíná: „To bylo ten rok, co bylo moc húsenek, že stromy trčely hore jako prsty holé – to bylo 1857 ten deň po Nanebevzeťú Panny Marie!“ Tak to nalezl ve svém kalendáři na rok 1857.

Minářík mi na svém větřáku připadá jako pavouk, jenž roztáhne svou síť – to je Stará Ves – a pozoruje každinké hnutí. Jakmile se objeví v dědině něco cizího, on o tom první ví. Cizince si prohlídne, odhadne a vypátrá účel jeho cesty. Věrně zaznamenával vizitace školní, dokud na ně jezdil pan děkan; bedlivě zapisuje každou krádež husí, slepic, koní, i počet mrch v čas pádu dobytka. Rovněž tak určitě ví, kdy toho a toho roku viděl první lašťůvky a kdy zas na podzim odletěly, jako kolik bylo na Petrově v Brně panáčků vysvěceno a odkud který je. Není nikomu znám účel, ale o tomto koníčku Mináříkově ví u nás každé dítě. V očích všech jej to povyšuje. V tomto oboru totiž své pozorování statistické rozšířil přes hranice své rodné vsi na celou brněnskou diecézi. Každoročně zajde si někam na naši nebo na blízkou faru o starý schematismus, a jakmile v dodatku zjeví se mu jména chovanců chlapeckého semeniště v Brně, nepřestane stopovati jich až do vysvěcení a do kaplanství. Pomůcku má v časopise Hlasu a v ústním podání, jež sbírá dílem na poutích, na které se vydává každoročně třikrát, čtyřikrát, dílem z úst domácího panáčka.

Méně chvalitebným odvětvím statistiky jeho je ta, pro kterou se dostal, jak říká, „do chlupů“ s hajným a jednou docela s úřady. Z větřáka totiž bystrým zrakem pozoruje zajíce a koroptve. Ví o každém pelechu zaječím nablízku a taktéž, z kolika hlav skládá se hejno koroptví v Úlehlách, z kolika na rybníčku, z kolika Na Haraskách. Když oko jeho spočine na jankovi, který se u mlýna zdržuje, mívá prý strýc monolog: „Šelma, jak stříhá ušima. Copak čuchá? No skač si, skač, ať do hodů dorosteš.“ A tak jednoho určí k neděli příští, jiného kmotřence do kúta, což připadne asi na druhý týden, jednoho až na púť atd. Večer na janka nastráží a přede dnem už sebú janek bije ve smečkách. Zvěř kolem mlýna má spočítanou, řeklo by se, na prstech.

Již jsem se přiblížil k větřáku. Strýc Minářík vyšel na dřevěné schody, kterými se k němu jako do kurníka vystupuje, a pozoruje mne. Je muž postavy prostřední, pravidelně rostlý, velmi mrštný a obratný. Zvláštností jeho zevnějšku obecně známou jsou dvě věci: předně, že nikdy nenosí čepky, nýbrž v zimě v létě klobouk s jedním šmukem a ten má vždycky na stranu, jak by věčně dle národní písně na panenku zapomínal; za druhé, že je nepřítelem bot, ať čižem, ať slovenek. Ani na pouť nejde jinak než v pantoflích, které mu zvučně o paty lupkají. I to zvláštního má Minářík při chůzi, že podivně bokem rozhazuje ruce. Odtud říká se o něm, když ho lidé vidí choditi po dědině: „Strýc Minářík rozhánijú mračna.“ Jen o výročitých svátcích chodí do kostela na hrubú v botách. Mohlo by se mysliti dle onoho statistického zaměstnání, že Minářík je polovičním kostelníkem. Vskutku však věc se má tak, že strýc vůbec jen o velkých svátcích chodí do kostela. Chodí „klúct bubny“, jež sám zhotovuje pro chrámy v celém okolí. Teprve nový učitel náš – přes protesty jeho – bubny odstraňuje. O strýcově dovednosti stůjž zde i to, že byl za dřívějších časů také v podezření – jako padělatel peněz.

Šelma strýc. Udělal si z dlaně stinítko, jako by teď teprve zpozoroval, že se blížím k větřáku.

„Jářku, hleďme na to,“ zvolal konečně z patra, „dostanu hosťa. No co škodí; enom dyž vzácnýho.“ Pohleďte Mináříkovi do tváře. Nevyčtete z ní nic. Jako kniha bez titulu: je za deskami obsah dobrý či zlý, veselý či pochmurný? Teprve čtením dlouhým poznáme jádro. Jádro povahy jeho je zdravé. Je člověk jako rtuť, všechno musí vypátrati, o všem tvořiti si soud, rád si zažertuje: ale z tváře jeho bys toho nevyčetl. Proto jsem ani nepoznal, je-li ono uvítání upřímné čili nic.

Po novém uvítání zasedl jsem v šalandě.

„Jak se daří, pane Mináříku?“

„Jak Pánbu dá. Sednite si, abyste neodnesli spánek.“

Sedám. Na rozviklaném stolečku ležel v rohu schematismus brněnské diecéze z r. 1878, uprostřed kalendář běžícího roku, brkové péro a střípek s inkoustem, domácím výrobkem barvy žlutavě rezavé.

„Copak nového zapisujete?“

„Ná tak hlúpoty, co se trefí.“

Nahlídl jsem dovnitř a vidím ke dni 26. dubna psáno, co jsem indiskrétně z počátku vydal za svou domněnku, jenže tamto dovolil jsem si opraviti strýcův pravopis. Strýc píše kurentkou (švabachem) a foneticky, což v našem případě vyhlíželo takto: „Dnes dňa 26. dubna študent Jan Herben dojely dom až z Prahy. Vezl ich mladéj Mikšán z jedným koněm.“

Podotýkám ostatně, že jsem se octl v sousedstvu velice nedůstojném, neboť dva dni přede mnou stála poznamenána krádež koní v Terezově s dodatkem: „Staňa ráno mluvil sem s Jankovičem (kterému koně ukradeny), našel drahu (stopu) pod našú tihelňú k lesu. Šak misím nigdo to neudělál leda cigáňi.“

Strýc stále pokukoval okýnkem. Byl by mne tuším rád vytáhl z šalandy.

„Copak nasísáte ven,“ směju se. „Však on počká.“

„Jak myslíte?“

„Myslím, že před svátkem padne na některého los smrti.“ Při slově ,některého‘ znázornil jsem rukou ušáka.

„Co co,“ popíral strýc. „Nejni vám letos živůtečka k spatřeňú. Pár koroptví bude, inšího nic.“

O slovech jeho jsem silně pochyboval.

Vtom přišlo děvče asi čtrnáctileté. Neslo na mlýn z půl míry zrna. „Prosijú Vás naši, pane Mináříku, že nám to máte brzo sešrotovat.“

„Proč brzo?“

„Brzo. Protože nám slípky moc zobú“.

„Nejni možná. Už to slyším z kolikera stran, ale proč by mělo být letos draho? Vidíte, Maryško, to není žádná pranostika ani ženská baliga, ale věřte, děvčátko, dyž slípky moc žerú, dycky je drahej rok.“

Čtenář pozoruje, že strýc Minářík děvčeti vyká. Ano, to je také zvláštnost jeho, jakási urbanita, na které sobě zakládá. Kdežto všichni ve Staré Vsi navzájem si strýčkují a tetičkují, Minářík má rád, řekne-li se mu: „Pane Mináříku!“, jakož sám také oslovuje: „Paní Miklíková, paní Beneško, pane Gabrišu, pane Horňáku!“ každého souseda nebo sousedku.

Chystal jsem se domů, neboť blížilo se k polednímu, a také, abych strýcovi nezavazel. „Nono, copak ste sebú tak trhli!“ zdržoval mne. „Dyť enom chvilenku, než zarazím – a půjdu taky.“

Když jsme scházeli z kopce, dolehl k nám hlahol kobylských zvonů. Zvony ty jsou rozhlášeny svým hlasem, neboť zvoní v čistý a dojemný akord. Kobylští se jimi honosí.

„Rád bych přece věděl,“ začal strýc Minářík, „jak se ty zvony dostaly ze Starej Vsi do Kobylího? Už za mala jsem to slýchával od nebožky matky, že Kobylští nám dali za ně ty, co máme. Patřily prej habánům. Rád bych taky věděl, co byli ti habáni zač. Takové dlúhajzné sklepy s vínem prej měli, chlapi bohatí byli, koně tuze výborné, šak našli u Kováříků sklep, jemuž nenašli kraja ani konca.“

Vyložil jsem strýcovi, že novokřtěncům na Moravě, nevím proč, říkalo se habáni. Chtěl věděti všechno dopodrobna. Záleželo mu na tom proto, aby mohl sám povídati jiným. Z habánů jsme přišli na jezuity v Čejkovicích a v Polehradicích. Z jezuitů na císaře Josefa II. a zrušení roboty r. 1848, z císaře Josefa na tureckou víru a sám Bůh ví nač, při čemž každou otázku zahajoval: „Rád bych také věděl…“

Než pro tyto vlastnosti, pro zvídání a statistiku, řeknete, má strýc pomůcku ve čtení. Není v tom nic originálního, že svou žízeň hasí pouhým ústním zvídáním. Laskavým čtenářům jsem však povinen přidati, že strýc do školy chodil jen dvě zimy. Učitelem tehdy byl ve Staré Vsi nějaký starý voják, jenž na vojně býval kaprálem. Ve Staré Vsi kromě školy vedl obchod v nitech, šátkách a plátěném zboží. Minářík podchytl ve škole málo, a to jen švabachem. Ostatně mnohem více cením na něm neobyčejnou bystrost a chápavost. Nač se podívá, to umí. Ten osamělý život stranou vsi vedl jej snad ke svépomoci, neboť strýc, je-li třeba, zedničí, tesaří, pro sebe krejčuje i ševcuje a vůbec pořizuje vše, čeho v domácnosti třeba. „Řemesnikom říkaja, grejcárku nedá do roka.“ A je k tomu potřeba sebezapření, choditi v šatech na lidi (po venku), které sic vyhovují potřebě, ale nejsou dle kroje. „Žijeť v přítomnou dobu každý, počínaje od nejvyšších tříd až do nejnižších, pod nepřátelským dohledem a posudkem zpytujícího oka.“

Sešli jsme takořka k dědině, Na Draha. Nezpozoroval jsem za hovoru, že strýc zahleděl se bokem na Úlehle.

„Kuťalelky,“ vyjede mu pojednou z úst.

„Copak?“ tážu se.

„Jaká rada,“ povídá mi, „mosím zpátky, to a to (již nevím, co mi pravil) sem zapomenul.“ A hrubě se již nerozloučiv se mnou, chvátal do kopečka zpět, až mu pantofle lupkaly o paty. Chtěl bych viseti, že zpozoroval na Úlehlách zajíce v oku, které tam nastrážil. Nebylo by divu, je před svátkem. Můj brýlemi zesílený zrak daleko tam nedozírá, kdežto zrak Mináříkův je jak dravčí. Ostíněn jest obočím tak silným a hustým, že hledí jako výr.

Vracel jsem se sám domů. Jsem jist, že celé odpoledne strýc zapisoval, co si z mé řeči pamatoval. Předně zapsal asi ovšem, že jsem byl u něho, potom, že bude drahý rok, protože slípky moc zobú, a potom o habánech atd.

V některých věcech tento strýc je pravým opakem Mikuláše Kašuby, jenž v tu chvíli klidně asi posívá. Mlynář jako pravý vševěd musí všecko vidět, slyšet, ohmatat a zkusit. Je jako na obrtlíku, hned na mlýně, hned v dědině, hned u dvora. Mlýn opatruje Pánbu. Všemu se diví, všeho lituje, všecko také posuzuje. Kdyby přijela do Staré Vsi komise, Minářík musí znáti, kdo na ní byl a co vykonala, neboť pouhý záznam „Byla tady komis“ neměl by proň ceny.

Tuto se zmíním o jiném oboru ze statistiky, totiž meteorologii, předpovídání počasí. Optejte se ho na příklad při západu slunce: „Co říkáte, pane Mináříku, bude zejtra čas?“

Odpoví: „Jářku, pane Brabče, bude. Hádám tak po červánkách. Taky kalendář klade sucho a teplo. No ale sme lidi, mosíme dycky rači říct jako kalendář: dá-li Pánbu.“

Ve Staré Vsi má pan Minářík dobrou pověst v té příčině. „Letos bude takovej rok jako šestapadesátej. Ječmeň moc bujno hnál, potom ztrúdnatěl, ale rýž a pšenice byly chvála Bohu podárné. Sypaly dost. Ovoce bylo dosť a vína se urodilo do Pána Boha.“ Tak srovnává.

Nebo: „Aby enom letos nebylo jako rok osmapadesátej. Tenkrát šly mraze tuhé dlúho, ovoce pomrzlo; potom zasej vody veliké padaly, až rybník se protrhl. Úroda byla na ozimině prostřední a na jařině tuze chybná.“

Tak a podobně zapisuje úkazy přírodní: kdy bylo moc myší, kdy moc housenek, jaké bouřky a deště a co všechno pod bystrý jeho zrak padne. „Letos byl suchej půst, měl by být úrodnej rok. Taky se říká: Když na Jiří mráz, bude i pod chábím (křovím) oves.“

Strýc Minářík je konečně vášnivý antisemita. Ani napít by židovi nedal v chalupě. Co jedenkrát židovi neudělal! Starý Šalomoun koupil někde kozu a vedl ji na trh do Dambořic. Vyšed na kopeček k větřáku, musil odběhnouti nevím kam. Milou kozu uvázal za jednu lopatu ve mlýně, neboť Minářík nemlel. Strýc však, který zpozoroval, co se stalo, zasype nahonem na koš a spustí mlýn. Lopata se začne zdvíhati a koza na ní do povětří. Žid křičel, běže k místu neštěstí, ale než doběhl do šalandy a než mlynář, který se stavěl, jako by nic nevěděl, mlýn zarazil, koza byla udávena.

„Snáď se Vám, Šalomúne, oběsila koza?“ smávali se starému lichváři lidé kolik časů, neboť příhoda roznesla se všude.

Pro dějiny Staré Vsi dověděl jsem se od Mináříka novinku, kterou on slýchával od svého otce. Stará Ves přiléhá ke známému někdy velkému jezeru v jižní Moravě. Roku 1816 nebo 1817 konaly se jako každoročně veliké lovy na jezeře, jichž se účastnil po každé někdo z císařské rodiny, na jejímž panství jezero leží. Tehdy byl na lově císař František I. Když dolovili až k břehům staroveským, císaře pána prý přepadla taková žízeň, že řekl: „Císařsky bych se odměnil tomu, kdo by měl při sobě sklínku čerstvé vody nebo vína.“ Nadlesní odrazil tajně k břehu a pověděl faráři Krausovi, který byl mezi diváky. Farář brzy se vrátil, v jedné ruce čerstvou vodu, v druhé džbán se starým vínem, jímž se občerstvil nejen císař, nýbrž i čelnější lovci. „Kdo nám to udělal?“ ptal se císař pán. Řekli mu, že staroveský farář. Císař prý mu pravil: „Budete-li, velebný pane, něco potřebovati, obraťte se na mne!“

Když se brzy uprázdnila fara v Kobylím, velká i výnosná, páter Kraus zajel si do Vídně. Císař pán prý mu poklepal na rameno, řka: „Jak přijedete domů, přestěhujte se hned do Kobylího.“

Což se opravdu stalo, jak farní kronika ve Staré Vsi potvrzuje.

Kvartálník

Strávil jsem již tři čtyři krásné jarní dni ve Staré Vsi. Země víc a více mládla, rozehřívala se, plesala. Když jsem vyšel do polí, sytil jsem se čerstvým, čistým vzduchem. Na polích se právě oralo.

Všude měkkost a mír.

Když jsem sedal v žudře doma, hrával jsem si s dětmi batolícími se ke mně a mluvíval jsem se sousedy a sousedkami, kteří se zastavili u zahrádek na trochu řeči. Však slovo dá slovo a řeč plyne jako pramen proudem stále silnějším, takže jsme prostáli někdy hodinu i dvě.

Kterýsi den v podvečer zastavil se u branky soused náš. Šel rovnou cestou z dědiny a smál se. Chvílemi smál se tak, až mu čvrčky z očí vyskakovaly.

„Copak, súsede?“ vyzvídám.

„Až se dědina třase,“ povídá soused, „strýc Gráca sú trknutej. A hezky, že světa neznajú. Enom co si zajdu pro fajku, povím vám ty kúsky.“

Strýček Gráca je zámožný gruntovník staroveský, hlava moudrá, pronikavá, mohu však říci, trochu podivínská. Zvláště když si nahne, bývá z Podivína. Zůstává mi jeho povaha celkem hádankou, jako by měl dva životy, jak ta vrba v Erbenově Kytici. Je muž postavy statečné, živné, těžké, snad hřmotné. Chůzi má zemanskou, vzezření sebevědomé. Nenosí hábů poloslováckých jak ostatní Starovesňáci. Gráca byl první, jenž odložil mnoho z národního kroje a začal nositi místo klobouku se třemi šmuky, jak se na mužáka sluší, malý kulatý klobouček, zvaný „slovanský“. On také přestal nositi v zimě bílý kožuch a těžké boty slovenky. Jest ostatně i v hospodářství i ve smýšlení pokrokář, ačkoli na něm zůstalo mnoho starosvětského a tak rázovitého, že se liší od většiny občanstva. Gráca byl z prvních, kdo ve Staré Vsi z vlastního popudu začali čísti noviny, a znal osobně i Karla Havlíčka.

Neznám nad Grácu člověka ve Staré Vsi rozvážnějšího, srdce lepšího, hospodáře rozšafnějšího, dokud si nezavdá. „Když sú střízbej,“ slyšel jsem nejednou říkati, „mluvijú, jak by zlata ukrajoval. Co oni řeknú, to se tiščit može.“

Zavdy, ale to teprve teď pod stáří, „přemože“ Grácu víno. Sám má ročně asi pět beček vína. Mine se však v domě; neprodá ho.

A zase když si jen tak přihne, jak se říká, Gráca přetýká nejrozkošnějším humorem venkovským. Je radost chvilku v hospodě s ním poseděti. Škádlí příchozí, vypátrá kdejakou nesrovnalost. Praví se, že vtip je kněz, který nestejné párky kopoluje. Kdyby to ani nebylo správné přirovnání, na Grácu hodí se výborně.

Někdo třeba přichází a oznamuje, že „prší venku“.

„Jdite,“ řekne Gráca. „V Polehradicích vám byla jedna baba, která to pamatovala, že jednú dlúho pršelo, a přece přestalo.“

Soused spěchá z hospody. „Mám prácu,“ odůvodňuje chvat.

„Nono, za dýšča se chalupa nepokrývá a za počasí beztoho na hůru neteče, enom zostaň tady,“ směje se Gráca a hospoda s ním.

Anebo dává sousedům hádat: „Co říkáte, kerá žena na světě se nenarodila a kerá neumřela?“ (Eva a Lotova žena.)

Anebo přijde někdo, kdo je malý. „Čuješ ty, kde ty spáváš?“ žertuje Gráca. „Na lůžko si malej, do kolíbky je tě moc.“

Soused se mrzí, ale Grácovi odpustí. V tomto stadiu Gráca nesedne. Přechází z místa na místo, směje se a hvízdá si.

Druhý stupeň nálady je, jak se Grácovi klobouk octne v týle a jak se posadí. Jako by jej přepadl nějaký melancholický mrak. V tomto stavu nejraději zpívá pěsničky veselé a pijácké, ale více vážných. Za mladu býval Gráca mezi chasou stárkem a nejobratnějším v boji za pase.

A již zpívá:

„A já ráda přadu len,

kerej teče z bečky ven,

ja, ešče rači kúdelku,

kerá teče trúbelkú.“

Potom zanotí:

„Pijali, pijali

tři chlapci z Moravy,

pod jednú lipěnkú

peníze čítali...“

Na nápěv tohoto popěvku zpívá se nesmírně mnoho improvizací i nesmyslů, přičemž strofa se strofou v nejmenším nesouvisí. Dvě písně zvláště jej upomínají na stárkovství. Lupne si prsty do vzduchu, šlahne rukou o holínku kordovanek a začne:

„Dyž si já zazpívám hore po dědině,

nejedna panenka hore hlavu zvihne.

Hore hlavu zvihne, z okna se podívá:

Co je za syneček, dyž k nám nechodívá.

Dybych k vám byl chodil, byla bys poznala,

za rok, za dvě leta byla bys plakala.

Za rok, za dvě leta bude z tebe žena,

a mně se potáhne palaš po kolena.“

A druhou:

„Majdalenko Studýnková,

nepovídej všecko doma,

co ti milej poví,

dyž on s tebú stojí.“

Konečně Gráca přebere. Nehádá se, nerve se, kuřeti neublíží, nýbrž zdvihne se domů a cestou kritizuje. A rád mluví německy. Jenže celá němčina jeho záleží ze slovíčka: Gut, gut, gut. Liší se tím od Kašuby velice. Kašubu jakživ nikdo neviděl opilého, a když popravuje, je to spíše sousedské upozornění, ale Gráca bezohledně všecko vyčte. „Ve víně pravda“ bylo přísloví římské sic, ale je platné dosud. Co Gráca povídá, je pravda.

Soused navrátiv se k našemu, ještě se do vůle nasmál, a když vypravoval o nejnovějším opiťú Grácově, smál se zase. Zatím sešlo se více známých, ti to vypravovali dále, a tak bývá vždycky. Ještě nežli se jak se patří zavrou za Grácou dvéře, nápady jeho kolují po vrchním i dolním konci Staré Vsi.

Nuže, jak vypadá jeho cesta z hospody domů? Nejde se arci vždy přímo domů, nýbrž jak kerak. Strýc Gráca vyšel z hospody, levou ruku maje v kapse, druhou máchaje. Kdo ho má potkati, řekne si: „Mhm, strýc Gráca sú na marši, to se hodně z daleka vyhnu.“ A tak se vyhýbá každý. Nikdo není jist, aby Gráca na něm něco nevypátral. Může se státi, že má někdo roztrženou kacabaju nebo vůbec něco na hábech. „Si ty mně, Jakube, pěknej chlap,“ změří mimojdoucího Gráca, „jak to chodíš? Chodíš ty ve Starej Vsi po ptaňú (po žebrotě), že máš rozglábenú nohavicu? Dyť se ti koleno blýská. Nemože ti to žena zalátat, abys tak nechodil divno světu? Dondi si ke mně, dám ti hniti (niti)!“

Popravoval by strýc ještě chvíli Jakuba, vtom však jde mimo někdo bosky, o němž Gráca myslí, že spoří z lakoty. „Matěju, Matěju, to ti podkověnky řinkajú! Že tě není svitná haňba, bosej jako pán pes. Půlláník ze Starej Vsi! Zpívej si, Matěju:

‚Dyž sem já šel od panenky,

řinkaly mně podkověnky,

řinkaly…‘“

Matěj ovšem nezpívá. Usmívá se nebo rdí, protože v dědině lidé vykukují mezi vraty, ve dveřích, a zejtra to zví celá obec, ale strýc Gráca zpívá si sám, dokud nepotká, komu by co vytýkal. Dva tři mine, klobouk zdaleka smekaje a velice hlasitě pozdravuje: „Pochválen buď...“, ale tu pojednou zdá se mu, že podsedník Cambal nevyhnul dost stranou, dost uctivě. Gráca, půlláník, upozorní jej, když zachází: „Po druhé, plevo, vari, dyž zrno de, rozumíš? Řekni si: ,Aha, to idú starej Gráca, ten starej gazda, kerej nás všecky strčijú do kapce,‘ a vyhni!“

Zrak Grácův zatím utkvěl na protějším stavení. Je to čtvrtlán Drobiličův. Gráca se zastavil, strčil obě ruce do kapes: „Cakryš, kdo to tu bývá? Kdo?“

Odpovídá si sám: „Kdo inej než Matúš Drobilič. Ty Drobiliču, si ty mladej hospodář! Na hůře se ti svítí, nemáš tam nic. Pod kůlňú se ti svítí, nemáš na patrech nic. A svítí se ti mysím (myslím) ve skřichu, ve sklepě, na sýpce a všady, ty lumpe, lumpe, lumpe, lumpe. Jakej to býval za svobodna pacholek! Říkávali lidé: Jak on si chodí nad ostatní chlapce, nad něho nejni. A včil hleďme ho: lump, lump, lump. Má hodnú ženu, má dětí jako hrachu a, seďa v hospodě, ožírá se. Až tě já tam jednú zastanu, řeknu ti: ,Ožgero, máš rozum? Budeš ty s takovú brzo líhat na břuchu a zakrývat se chrbtem!‘“

(Tímto podává se nový důkaz, že i kritik opilý může viděti vady jiných opilých, kterých se sám sic ubrániti nemůže, ale kritikem přece zůstane!)

Teď jde strýc hodný kus cesty, nevšímá si nikoho, jako by byl zadumán. Jen do kroku si hučí: „Lump, lump, lump…“

Sousedé však trnou, kteří jej pozorují: „Strýc Gráca stojijú před fárú,“ tají se v každém dech. Gráca zastaviv se, smekl a hlasitě před farou pozdravil. „Pochválen buď. Dej Pánbu dobrej večír.“ Ve Staré Vsi smeká se před farou od dávných let. Původ tohoto smekání leží v roce 1832. Tehdy totiž řádila ve Staré Vsi kolera tak zběsile, že tehdejší kněz, který ke dvaceti až třiceti nemocným denně chodil zaopatřovat (chodil s Pánem Bohem), choval svátost oltářní ve faře, aby nemusil pro ni po každé do kostela. Svátost vystavena byla ve zvláštním svatostánku za oknem. Lidé, chodíce pomimo, smekali a odtud zvyk zůstal navždy. Nuže, Gráca smekl. Poznamenal jsem zpředu, že Gráca rád zpívá, ovšem i v kostele. A proto nemůže odpustiti panu faráři, že jej připravil o jednu příležitost zpívat.

„Nemějte za zlé, velebný pane,“ začal Gráca, jakkoli pouze k faře mluvil, „nemějte za zlé, ale my Vám nerozumíme. Proč by to nemohlo být? Našu víru nám zvěstovali svatej Cyril a Metod – moravsky lebo česky, jak se řekne. A včíl nám začnete: Ašperges me! Indová všecí pěkně otevřeli kancionál a zpívali:

‚Pokrop mě yzopem, Pane,

ať jsem nad sníh bělejší…‘“

Gráca smekl klobouk a odzpíval před farními okny celou píseň. Nedávno předtím vykřikoval před farou pro pouť. Syn Grácův je dobrý zpěvák po otci; proto bývá o poutích starším bratrem. Gráca, jenž přítelem pouti není, zastavil se před farou: „Hospodář na púti; máte ho, panáčku, z toho zhákovat, ne posílat. Dyby Pánbu dopustil oheň, kdo mu bude hasit? Kdo?“

Kdyby však Gráca zejtra potkal pana faráře, nebude věděti o ničem; a pan farář bude s ním hovořiti přátelsky, jako by také nevěděl o ničem.

Prostřed dědiny potkal Gráca sedláka Bureše, který je nadutý, hrdý (u nás tolik co pyšný), ne však zrovna hospodárný. „Burýšku, odkud si, Burýšku, řekni!“ vyptává se Gráca a směje se cha cha cha, že až stromy se třesou.

Bureš řekl: „Odkáď Vy!“ a pospíšil svou cestou. „Odkáď Vy,“ opakuje si Gráca. „Burýšku, já su z Hospodářova, ty z Nemánic. Ja, ja, potká-li sedláka ze Starej Vsi na podzim, když je z novýho, a zeptá se: „Prosím vás, človíčku, odkáď jste?“, sedlák na něho zahromuje: „Ze Starej Vsi, nevíte?“ Ale potká-li ho zjara, už Starovesňák nemá nic. Zeptáš se: „Odkáď, odkáď, strýče?“ a sedlák škrábe se za uchem a stydlavě řekne: „Ah, z tej Starej Vsi! – Ty si, Burýšku, takovej pták taky.“

Poodešed, bručel si:

„Nejni jako o svatej Anně,

dyž si sedlák žitečko nažne,

chodí po humně,

pysky oduje,

myslí, že má hodně.“

Když byl asi přes tři domy od svého, podepřel se o hnědé zahrádky u domu, na němž visí tabulka s nápisem: I. radní. „To je dům mýho syna“ s jakousi chloubou ukazoval Gráca. „Dobře sem ho vychoval. Ale,“ zarazil se znenadání a vytáhl ruku z kapsy. „Krupica, ty se po mně nevrhneš, Štěpánku! Měl jsem já kdy tak špatné zahrádky? Dyť se plot hongá (vikle)! Ty si radním v ubci, cha cha cha, a neumíš sobě poradit? Ale ty chlapčisko“ – děsí se Gráca ještě více. „Sú to stromky? Nasázels jeden na druhej! Nevíš, že stromky majú byt aspoň dva chlapské kroky od sebe?“ Otevřel branku a chtěl jít ke Štěpánovi, aby ho zpsul. Nemoha se však dobýti k němu, bouchl brankou a ubíral se klidně domů, jen něco mezi zuby mumlaje, tuším německy zase.

Jen když se podíval na protější dům Vašinův, kdež bývá jeho švagr, zdvihl trochu hlavu a volal: „Švagříčku, švagříčku, voňavej hřebíčku, taky po tobě nejni nic. Neumíš kurancovat děti. Potkal jsem včerá tvoje nevycválance na pastvisku, sotva to pozdraví. Nemožeš ty jim nakázat: Až potkáte strýčka Grácu, to sú hodnej a spořádanej muž, řeknite pěkně: Pochválen buď Ježíš Kristus, strýčku. Kde idete? A svú Tekličku si dobře hlídej, švagříčku, pase po ní Tomáš hen súsedůj, ať se nenaplače!“

Poslední slova pronesl již v žudře svého baráku. Vzal za klučku a zmizel doma. Po takové pouti „jedni sa možú uzlobit, druzí sa chechcú“. Jak jsem již pravil, hned všecko koluje po dědině. Nejhorší dni zažije od Gráce obecní výbor. Sám jakživ do výboru se voliti nedal, jenom sádčím je, ale „v guráži“ na obecní hospodářství hubuje dost a dost.

Pravil jsem: „Jako by Gráca měl dva životy.“

Z tohoto druhého, na každý způsob počestného a dobrého života, jsem povinen vypravovati také něco, abych stejně rozdělil stín a světlo. Asi před patnácti lety vymyslil si věc nevídanou. U nás ve vinohradech réva podvazuje se a přivazuje se na kolí, kterému se říká „vinohradské kolí“. Ke každé hlavě zarazí se jeden kolek. Kolí však nevytrvá mnoho let, poněvadž uhnívá. Gráca zavedl do vinohradů svých drát, jejž na grefty natáhl a révu k němu přivazoval. Bohužel myšlenka jeho neobstála. Kdo měl ruce, ten mu drát kradl, poněvadž zůstal s myšlenkou osamocen.

Z ničeho nic před časy viděli lidé chodit Grácu na poštu. Přijížděli k němu také černí páni. Co to bude? pýtali se druh druha. Po chvíli měl Gráca v humně pod kůlnou postavený válcový mlýnek.

Gráca také byl první, kdo získal několik sousedů myšlence, aby si do spolku zaopatřili mláticí stroj, jejž má teď sedlák ob dům. Chudobní lidé trochu naň naříkají proto, ale zajisté neprávem.

Ukončím žertovnou historkou z Grácova života. Jedenkráte měl v Novosádě překrásné hrušky a měl jich mnoho, jak by stromy osypal: Sousedé z levé i z pravé strany mu záviděli. Děti Grácovy však hlídaly ostražitě, aby nikdo netrhal. Když je konečně otrhal sám Gráca (výraz česati není ve Staré Vsi znám) a sousedé a sousedky, jak se říká, nadhazovali: Dejte okusiti dětem, Gráca zavolal je v neděli odpoledne do jizby a postavil talířek s hruškami prostřed stola. Všichni měli laskominy. Dal dětem sousedským jednu, dvě. Ženské čekaly, že aspoň klín jich každé nasype. „To sú krásné hrušky,“ přichvalovaly jedna přes druhú. „To sú!“ přitakal Gráca. Rozpůlil několik a dal každé ženské po půlce. „Ty sú jak máslo,“ dělal jim chuť, více však jim nedal, „ale řeknite svým mužom: Kdo chce takové hrušky mět, mosí si jich nasázet!“ Ženské jak by je polil.

Než i taková citelná pokynutí zůstala bez výsledku. Ve Staré Vsi stromoví den co den mizí. Řepě ve stínu stromů se nedaří.

Mezi zahrádkami

Tetky stojí mezi zahrádkami a povídají si. Zahrádky „před našima“ ve Staré Vsi a všude na Slovácích je instituce důležitá, neboť to je jakási venkovská burza novinek. Co se v dědině semele, roznáší se od zahrádky k zahrádce, zde se události glosují, váží a třídí; mezi zahrádkami se soudí jako před soudnou stolicí a zde se i klepe.

Sedím před našima a poslouchám, co si tetičky vykládají u sousedů: „Co si to pomyslela, ký strela ju tam nesla. Do Čechárně! Neříkala bych nic, kdyby to bylo k tejto muzice v šenku. No tož bych si pomyslela, měla tam svú radosť (milého), ale toto, s Češiskama se haplasovat, za tú haňbu bych celej svět nevzala, ne.

Ale – pane – to ešče není všecko. U Lebedů byla potom mela. Beztak stará silú – mocú to zhakovaly, aby za ňú nechodil. Co prej s takovú – pěknej tváře se nenajíš, leda tej parády s ňú užiješ. A tož ten milej Jožka se vám zebral a do fabriky na přezvědy, jak to bylo, jak tam dlúho byla. Ná když to zvěděl, tož ostál jak smrť bledej a šel dom se sklopenú hlavú, plný oči cvrčků. Aji prej mezi chasú ešče plakal. A chlapci se mu smíli: Co děláš, pro jedno kvítí slunce nesvítí. A on není žádnej trúba, takovej hodnej chasník. Mladý stvoření chudobný, dyť to nemá enom tu dušu v těle, a on má přece kolik kúsků zemi. Ja, ja, potěšení ztratit a ešče do haňby padnút, nejni žádnej špás.“

„Ale co by, když sú to spořádaní lidi, tož se dobře spřahajú. Jako ti Ráčkovi. Može na ně někdo říct zlý slovo?“

Zmínka se týkala Jáchyma Ráčka, sedláka, a jeho ženy Roziny. Ona byla Páleníkova. Ráček za ní dlouho chodil, ale když ona byla z „jinší strany“, její rodiče to nechtěli dovolit. Donutili ji k nějakému Fidlovi z Klobouk, a milá Rozina už měla čtyři ohlášky, už i svatba měla být a jelo se na vozích do Klobouk na zdavky. Jeli, a Ráček oral na Lutrýnkách. Když viděl, že vozy jedou, dobral se blíž cestě. Rozina ho viděla, a beztak si všecí toho všimli. Svatba dojela do Klobouk, a když dojeli ke kostelu evandělickému, něco se zabavovali. Nevěsta slezla z vozu a vešla do jednoho domu, myslili, že popravit si sukně. Najednou kde je nevěsta? Kde té byl konec! Ona fúk humnem dolů a letěla do Staré Vsi. Ráček oral ještě, ona utekla k němu a chodila ve svatebních šatech vedle něho při pluhu. Ona přišla do dědiny s Ráčkem a svatebčané přijeli s nepořízenou na vozech, jak odjeli. A potom rodiče Rozinu Ráčkovi dali, když jináč nechtěla. A vidíte, jsou šťastni. Děti mají jako malované, chlapci jsou na otcovu a děvčata na matčinu stranu. Nebývá to vždycky dobré, když muž chodí do jiného a žena do jiného kostela, musejí oba přeslýchat všelijaké řeči v kostele, ale u těchto se to vydařilo. Protože on je spořádaný člověk a ona spořádaná hospodyně.

Mrzák

Z dědiny přes řadu selských statků zalétávala k nám do chalupy modlitba jeho v pátek nebo v sobotu hromovým hlasem: „Taky vás, strýčku a tetičko, pěkně prosíme za svatú almužnu, co vašeho možného, taky nás obživte. Pomodlíme se za vás, za vaše rodiče, za vaše děti živé i zemřelé... Otče nás, jenž si…“

To šel Bartoš s ostatními dědinou po ptaní. Ale hlasy ostatních mísily se s jeho hlasem jen jako nepatrný šumot. Hlas Bartošův proti ostatním připadal jako rachot hromu.

Tak k nám zalétával hlas jeho pod humna, hlas monotonní modlitby, po mnoho let. Letos hlas jeho dozněl, doburácel. Bartoš odpočívá pod zeleným drnem u našeho kostela zasvěceného svatému Antonínu. Leží na pahorku nad dědinou. Kdybyste toho člověka byli viděli! Mohutné, zdravé, silné tělo, že by mohlo skály lámat, a přece každé dítě dovedlo více nežli Bartoš. Špatně viděl, špatně slyšel, špatně mluvil. Byl ubožák! Zanedbali ho rodiče, kteří byli hofery kdesi v Tabačově; pracovali u sedláka, chlapce svého nechávali doma v jizbě zavřeného nebo na dvorku ve chlévě, a hoch tak otupěl. Ani smysly jeho se nevyvinuly. Lidé říkají teď, že „Bartoš od malu byl sprostý“. Potom když otec jeho pásíval koplu, koně a hříbata, brával již arci Bartoška s sebou ven do přírody, ale Bartošek byl sprostý. Tak příroda trestá hříchy proti sobě spáchané. Nedostatek smyslů příroda nahradila mu něčím jen mnohem nižším – ubohý! – žaludkem.

Bartoš všeho „snědl k ohrožeňú“, jak u nás říkali. A proto tělo jeho valilo se tak ztěžka supajíc, hekajíc jako vůz s nejtěžším nákladem každodenně ke kostelu.

Duše tohoto nemotorně nehybného, mohutného tělesa zapsána byla ve farní matrice pod jménem Bartoloměje Bednaříka. Pozdější charakter jeho byl: kostelní žebrák. Ale v dědině říkalo se mu jen Bartoš, jako by si myslili: pro kostelního žebráka půl jména dost. A říkalo se mu také jen „Ty“, protože zůstal svoboden. Svobodnému se nevyká, kdyby byl sto roků starý.

Byl tedy almužníkem. A bylo jeho povolání modliti se za hříchy nespáchané. Čím by se Bartoš mohl prohřešiti sám? Nikdy nehleděl hříchu ve svůdné, zářivé, žárem planoucí oči; nikdy nenaslouchal sladkému, omamujícímu jeho šepotu; nikdy sám nedovedl okouzliti medem svých slov nevinné mušky a přivábiti hlaholem svého hlasu zlatokřídlého ptáčka! – Ani lháti, ani krásti, ani sváděti.

Proto chodíval do kostela modlit se za viny cizí; proto rodiště jeho mělo by rov jeho vždy pokrýti čerstvým drnem! Chodíval v ošumělé staré haleně, v plátěných těžkých nohavicích, obouval se do slovenek a na hlavě nosil v zimě vydrovku, v létě od pana faráře darovaný klobouk. Poslední léta, co jsem ho vídal, opírával se o čagan, jejž mu někdo uřezal v lese. Ale strašný čagan jak lušnisko od vozu. Na potkání pozdravoval každého: „Pochválen buď Ježíš Kristus!“

Pozdrav ten není k smíchu. A Bartošovi se přece lidé smávali. Jen si to představte: Lidé v dědině třeba opravovali dům a k zahrádce přistavili desku. Bartoš šel, smekl před deskou a pozdravil nejsilnějším hlasem: „Pochválen buď Ježíš Kristus!“

Anebo šel k rybníku. Tam na rozcestí stojí sloup s nápisem: Obec: Stará Ves. Okres: Hustopeče. Bartoš šel, smekl před sloupem a pozdravil zase nejsilnějším hlasem: „Pochválen buď Ježíš Kristus!“

Takových věcí se o něm vypravuje na sta.

Kromě modlitby přede mší, po mši, u mrtvých, na procesích a jinde spojeno bylo s povoláním jeho šlapati měchy na pavlači (obecně se říká šlapati varhany), blinkati při pozdvihování a lepančiti kluky při průvodech, vedle nichž Bartoš kráčíval a na chlapce dohlížíval.

Tímto způsobem obeznamovala se každá generace chlapců s jeho dlaní, a snad i já to vím ze zkušenosti, že byla pádná.

Konečně sám vynalezl si zaměstnání, jehož by nikdo nebyl očekával. Umyslil si totiž každému v dědině blahopřáti ke jmeninám. Při těchto gratulacích jeho cizí lidé, kteří ho neznali, mohli se usmáti na smrt.

Roku 1881 bylo svatého Vavřince (10. srpna) ve středu. To je svátek otcův, kterému Bartoš již přes čtvrt století chodíval přát. Jak bylo po mši, Bartoš zpříma od kostela k nám. Zabouchá na dvéře, a babička otevřevši, škádlí ho: „Aha, lele – Bartoš! Co nám neseš?“

Bartoš neslyší a neposlouchá, nýbrž začíná obřadně: „Pochválen buď…, dobrý ho ráno. De tú trýcek?“ (Kde sú strýček?)

Babička zase škádlí: „Já, Bartošu, došels pozdě, oni už sú na vinohradě.“

To Bartoše nepomate. U něho není přítomnost svátečníkova nevyhnutelnou věcí.

„A to je ho jedno!“ odpovídá, a podepřev se o dvéře u světnice, spustí: „Vintuju, vintuju, tvatého Babrince, aby vám dal Bůh šestky, zdrabí, božího požehnání a po tmrti trálovství nebeské, amen.“ – (Laskaví čtenářové mi odpustí, že dále výslovnosti naznačovati nebudu.)

„Taky se pomodlím za vás, za vaše rodiče, děti, bratry a sestry, živé i zemřelé. Otče náš, jenž jsi…“ Načež se modlí Věřím v Boha a na závěrek Otčenáš za dušičky v očistci, čímž je gratulace hotova.

Posadí se a mlčí. Takto mlče seděl by na svatého Vavřince (Vavřinců je ve vsi málo) až do oběda, neboť mlčení ze strany domácích pokládal by za pozvání k obědu. Nanejvýš obtěžoval by naučenými otázkami, na které nežádá odpovědi: „Jak se máte?“ – „Ste zdraví?“ – „Co ho děláte?“ Anebo dal by se do vypravování historie (až by si trochu gořalky zavdal), které by nikdo nerozuměl, jak totiž šel na Velehrad na púť, šel přes Netáliu, spadl ze schodů kdesi a polámal si žebro... Nu, jak člověk „sprostý“.

Ale na svatého Václava nebo Josefa nebo Jana, to by se u nikoho mnoho nebavil, nemeškal, aby stačil za den obejíti celou dědinu. Dostav chleba se sýrem a trochu vína, ubíral se od nás.

Ale když od nás odcházel, stala se mu nehoda. V síni před křížem stál při zdi pytel pšenice. Bartoš myslil, že to tam sedí někdo. „Sedíte, sedíte,“ promluvil ke pšenici, a smeknuv dodával: „S Pánem Bohem ostávejte.“

Už jsme se smáli. Navedli mne ještě, abych se ho zeptal: „Bartošu, kolik je ti let?“

Na tuto otázku totiž Bartoš odpovídal obrovským vtipem, jehož významu si není vědom. U každého sedláka se ho tak ptávali a všady se trhali smíchem. Nuže:

„Bartošu, kolik je ti let?“

„Padesát.“

„A kolik roků jsi žebrákem?“

„Šedesát.“

Ba, Bartoši, byls ty a jsi žebrákem za tři. Ze tří zdravých lidí by tvé nedostatky učinily žebráky.

Pro cizince bylo nebezpečno Bartoše slyšeti v kostele. Ve všední den zvláště. Ve všední den bývá málo lidí v kostele a jeho veliký hlas rozléhal se tudíž a bouřil mocně všemi prostorami. Teď si považte, když Bartoš se modlí: „Ote náš, jen ti (jsi) na nebetích“ – což je arci k politování a ne k smíchu; ale najednou zaslechnete: „Tláva otci... jakož bylo na kočárku nyní i dycky, amen.“ Kdo se zdrží? A hned za tím ve Věřím v Boha: „Trpěl pod koňským Pilátem, tedí na kravici…“

Všechno odučování zůstalo marno. Ubohý člověk byl, každý to věděl, a přece se usmáti musil.

Přede mší svatou Bartoš vylezl na pavlač šlapat měchy. V čas pozdvihování pak obrátil se od měchů, nahmatal konec provazu od zvonku, jímž se pozdvihování blinká, a zvonil. V tomto umění se mu kromě kostelníka nikdo nevyrovnal. Bartoš zvoníval v daktylu: –uu–uu–uu–uu. Kdyby byl den scházel v obci, lidé to hned poznali, jak se ozvalo jiné pozdvihování. Scházíval pak Bartoš jen několikráte do roka, když byly v okolních dědinách hody.

A tak také lidé hned zvěděli, že Bartoš umřel.

Byl tehdy pěkný den ve žních. Lidé časně přichvátali na pole, zastoupli postať a ruch ozýval se odevšad. Ptactvo štěbetalo, hmyz se hemžil a bzučel, obilí dozrálé šelestilo, hrabice a srpy zvonily... Bylo v čas mše svaté. Tu pojednou zablinká se pozdvihování. Lidé odloží nástroje, muži hrabice, ženy srpy a bijí se v prsa. Domodlili se, dozvonilo se a oni pohlédli udiveně na sebe: „Copak Bartoš?“

Některá řekla: „To on nezvonil, snáď stone, byl poslední dobu jaksi špatnej…“

A když se vrátili k hospodářům k obědu, všady už věděli, že zemřel ten, jenž blinkával pěkně v daktylu: –uu–uu–uu–uu–.

Pochovali ho. Co měl proň svět? Kouzlo přírody a lidí bylo mu neznámo. A co má proň spisovatel? Vzpomínku a výstrahu: Rodičové, odpíráte-li dětem svým prs mateřský a svoje objetí, nevzdalujte jich aspoň od ňader přírody a jejího žilobití životodárného. Příroda se vymstí tak, že i modlitba jeho bude lidem ku posměchu.

Čtenářsky přitažlivý cestopis, psaný s pochopením pro všednodenní život a kulturu. Protože první kniha cestopisných črt měla velký ohlas, Čapek se v následujícím roce po vydání Italských listů vydává do Anglie. A Anglické listy ještě v témže roce (1924) vycházejí. I v tomto případě jde o shrnutí dojmů a nálad z cestování bez pevného plánu. Jsou psány s neobyčejným smyslem pro humor, snad ještě větším, než se projevuje v textu o Itálii. Ať autor projíždí kteroukoli částí země, všude se v první řadě zajímá o člověka, o národní tradici, o jeho způsob života.

V elektronické edici Concert, přinášející jako první v České republice vedle knižního textu filmové záznamy koncertních vystoupení, dosud vyšly v iBookstore tyto tituly:

René Lacko / Live in Bratislava

Laura a její tygři / Big Bang!

Veronika Harcsa & Bálint Gyémánt / Live

Eva Lindbergová & Jarmark / Koncert pod hvězdami

Majerovky / Live at Kaštan

Pepa Nos / Rovnou za Nosem

Pepa Nos / Live at Balbínka

Vojta Kiďák Tomáško / Živě v Balbínce

Jakub Noha band / Na věky?

Slávek Janoušek / Příjemný večírek

Další naše e-tituly doplněné dokumentárními filmy:

Karel Čapek / Pictures from Holland

Karel Čapek / Obrázky z Holandska

Jan Herben / Na dědině

Miroslav Holub / We’ll Never Get Parts Like That Again

Karel Čapek / Bilder aus Holland

Štěpán Příkazský / Amerikán z Lužic

Michal Huvar / Afrikou na dohled

Stáhněte si naši aplikaci Carpe Diem Online. Budete tak mít k dispozici deluxe verze našich titulů, mnohdy doplněných o unikátní koncertní záznamy, dokumentární filmy, interview, klipy a další exkulzivní materiály, to vše ve výjimečné grafické úpravě. Děkujeme.

Jan Herben

Zlatými brýlemi

Vybral a sestavil Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 306. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání druhé

www.carpe.cz

Knihy, CD, DVD a e-knihy si můžete objednat:

Carpe diem, 691 11 Brumovice 175

tel.: 737 444 221; e-mail: carpe@carpe.cz

Knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v App Store v aplikaci Carpe Diem Online.

ISBN 978-80-7487-020-0 (epub)

ISBN 978-80-87195-67-3 (pdf)

ISBN 978-80-7487-038-5 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

Ben Akiba

Historiograf

Kvartálník

Mezi zahrádkami

Mrzák