Table of Contents

- Pohádka první:

- O mlsném hejkalovi

- Pohádka druhá:

- O neposedné bludičce

- Pohádka třetí:

- Trampoty ohniváčka

POHÁDKY

PRO

ZLOBIVÉ STRAŠIDÝLKO

Štěpán Podešt ml.

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1992 by Štěpán Podešt ml.

Copyright© 1992 Cover and illustrations by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-59-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-60-0 (ePUB)

Ve starém hradě…

Byl jednou jeden starý hrad na strmé skále uprostřed lesů. Měl malé nádvoří, hluboký sklep se studnou a vysokánskou věž. Kdysi v něm bydlel rytíř, ale dnes už byl hrad zcela opuštěn.

Zcela?

Vlastně ne. V hradních komnatách přebývala Bílá Paní se svým mužem Bezhlavým Rytířem. Spolu s nimi strašidýlko Klubko, jejich syn. Strašidýlko mělo původně asi jiné jméno, jenže když se učilo létat, neustále se mu pletl ocásek, takže vypadalo jako klubko bílé vlny. A čtvrtým obyvatelem hradu byl netopýr Albert.

Klubko bylo strašidýlko neposedné a maminka s ním měla spoustu starostí a trápení. Strašidýlko si celý den poletovalo po lesích, sklepeních nebo kolem cimbuří a večer celé rozdováděné nechtělo usnout.

A tak jí jednou došla trpělivost a poprosila starého netopýra Alberta, zda by Klubku něco nevyprávěl. Albert se uvolil a začal.

Pohádka první:

O mlsném hejkalovi

Na úpatí skály, co na ní stojí náš hrad, je veliké a husté houští. Večer, když padne rosa, krásně voní. Nu a v něm kdysi bydlel hejkal Bouda.

Bouda byl náramně mlsný hejkal. Věděl přesně, kde rostou nejsladší jahody, největší ostružiny a nejbělejší hříbky. Ouvej bylo s tím, koho přistihl na svých oblíbených místech. To pak začal křičet a láteřit a chudák človíček mohl být rád, když z toho neohluchl.

Jednou se Bouda toulal po lese a hledal, kde by bylo něco dobrého k jídlu. Zničehonic ucítil náramně krásnou vůni. Zavětřil ještě jednou a pořádně a vydal se tu dobrotu hledat.

Ta dobrota byla polévka v železňáku na pasece a patřila dřevařům, kteří si ji uvařili, než se dali do práce.

Bouda se vrhl na hrnec a začal hltat, srkat, mlaskat a hlasitě funět. Prostě byl na něho hrozný pohled, jak mu polévka tekla po tváři a po břiše. Když hrnec vyjedl, začal ho vylizovat, a aby mu to lépe šlo, strčil hlavu dovnitř.

Když celý hrnec vylízal do poslední kapky, zjistil, že nemůže vytáhnout hlavu. Překážely mu uši a nos. Hrnec ne a ne sundat. Byl to poctivý železňák a pěkně těžký.

Pobíhal po pasece, zakopával o pařezy, skučel a křičel, vyl a klel. Hrnec nic. Dál seděl pevně na hejkalově hlavě.

Bouda si nakonec unaveně sedl na zem a jenom vzlykal.

Na paseku přiběhli dřevaři přivolaní hlukem. Nejdřív se pořádně vyděsili, když uviděli hejkala s hrncem na hlavě, ale pak se začali smát, až je z toho za chvíli bolelo celé tělo.

Když se dostatečně nasmáli, pomohli Boudovi vysvobodit hlavu ze zajetí v železňáku. Ani jim nepoděkoval, jen upaloval pryč.

Příhoda se rozkřikla po celém okolí a Hejkal se musel pro ostudu odstěhovat do jiného lesa.

*     *     *

Klubko se smálo, až v postýlce nadskakovalo, a hned chtělo další pohádku. Jenže Albert už byl pryč. Proto zavřelo oči a rychle usnulo, aby už bylo zítra a s ním nová pohádka.

A opět byl večer a Klubko vydrhnuté od pavučin a smůly čekalo v postýlce na Alberta a na jeho pohádku. Albert tu už byl, usedl na pelest a začal vyprávět.

Pohádka druhá:

O neposedné bludičce

Když se podíváš z věže západním směrem, uvidíš za třetím polesím veliký močál. Je velmi rozlehlý a opuštěný. Bývá tam takové smutno, že i uhlíři se odstěhovali jinam. Dneska tam už žije jenom Bažiňák a bludičky. A o jedné ti budu vyprávět.

Bludička Tereza bylo stvoření rozpustilé, hubaté a drzé. Zatímco ostatní bludičky spořádaně svítily a lákaly poutníky do močálu, létala si Tereza po lesích, vyváděla neplechu a na močál si ani nevzpomněla. Když už potkala pocestného, tak místo lákání do močálu mu ukázala cestu z lesa.

Chudák Bažiňák s ní měl jenom starosti. Každý týden si alespoň dvakrát stěžovala královna víl, že se jim Tereza plete do tance, a tak je vždy poplete, že ho ani nedokončí. Lesní pán si přisadil, že bludička schválně budí zvěř a ptáky po celém lese.

Bažiňákovi z toho šla hlava kolem. Marně bludičce domlouval, zbytečně láteřil. Všechno bylo, jako by vodu sítí nabíral. Až se jednou dopálil.

Tu noc byl úplněk a hvězd, že bys je nespočítal. Bludičky blikaly nad močálem, jen Tereza nikde.

A tak se Bažiňák vyškrábal na pevnou zem a vydal se bludičku hledat. Prošel už celý les a najednou uslyšel rozpustilý smích. Vydal se za ním a našel ji, jak dorážela na chudáka medvěda, který rozespale mhouřil oči a nevěděl, co se s ním děje.

To už bylo na Bažiňáka příliš. Hmátl po bludičce, pevně ji uchopil a hajdy zpět na močál. Tam svolal ostatní bludičky a začal soud.

Návrhů, jak Terezu potrestat, bylo dost. Například ji dát do služby k lidem, aby jim musela po setmění svítit. Nebo jí nabarvit plamínek na modro, na zeleno a na červeno. Bažiňákovi se nejvíc zalíbil nápad dát ji do služby k permoníkům do skal, kde jim bude muset v podzemních chodbách svítit.

Vzal milou Terezu a vydal se k horám, co jsou na severu, a když je hezky, tak je občas zahlédneš. Šel dlouho, celý týden mu ta cesta trvala. Když došel na místo, třikrát na skálu krátce zaťukal.

Skála se rozestoupila a vyšel z ní král permoníků.

„Co si přeješ, Bažiňáku?“

„Přinesl jsem vám neposlušnou bludičku. Nehledí si služby, jen lumpačí a provádí lotroviny. Nechám ji u vás celý rok, potom si pro ni přijdu.“ Bažiňák se při té dlouhé řeči celý zapotil.

A jak řekl, tak se i stalo.

Celý dlouhý rok byla Tereza v podzemí u permoníků, kde je pořád zima a tma. Jak se těšila, až si pro ni Bažiňák přijde.

Když rok uběhl a bludička se směla vrátit na močál, byla nejhodnější ze všech. Kdykoli ji napadla nějaká nezbednost, stačilo, aby si vzpomněla na permoníky a podzemí, a hned s vymýšlením skopičin přestala.

*     *     *

Když Albert skončil vyprávění, zavřely se samy strašidýlku oči a zdálo se mu o bludičce, permonících a Bažiňákovi. A byla noc a z cimbuří bylo vidět až na močál, nad kterým se mihotala světýlka.

Dnes večer leželo strašidýlko v postýlce, pofňukávalo, popotahovalo a hladilo si zadeček, na který dostalo nasekáno od tatínka Bezhlavého rytíře. Mělo pocit, že neprávem. Jeden se tu snaží – a ještě ho seřežou!

Co provedlo?

Namazalo tatínkovi celé brnění kolomazí, aby nerachotilo, neskřípělo a nevrzalo. Chudák tatínek si na svém brnění tolik zakládal a najednou chodil téměř neslyšně, jen občas něco cinklo. Klubko mělo pocit, že se proti němu spikl celý svět, ještě že Albert už přiletěl a začal vyprávět.

Pohádka třetí:

Trampoty ohniváčka

Ohnivý mužíček měl jenom soužení a potíže. Každý ho hned posílal pryč, nikdo s ním nechtěl nic mít. Nejdřív ho vykázal z lesa Lesní pán, který se bál, aby mu ho ohniváček nepodpálil.

„Dobře,“ řekl si mužíček, „půjdu na močály, tam je vlhko a nikomu nebudu vadit.“

Jak řekl, tak i udělal. Jenže hned jak tam přišel, vykoukl z močálu Bažiňák. A aby prý šel ohniváček pryč, protože tady má být ponuré místo, zatímco on to tu osvětluje jako o pouti.

Mužíček se na něho chvíli díval, pak se otočil a pomalu odcházel.

Kráčel mezi poli, hezky tam foukal vítr a ohniváček se celý rozpálil a rozehrál tisícem plamínků. Jak tak šel, nevšiml si čeledína s vědrem, a už z něj crčela voda proudem.

Tohle už bylo i na ohniváčka moc. Dopálil se, a že půjde na Šibeniční vrch, tam je to samé kamení.

Cesta to byla daleká, celé tři dny ji šlapal, a ještě celou dobu lilo jako z konve. Když dorazil pod vrch, pršet přestalo, ale vše bylo nasáklé vodou, prostě hrůza hrůzoucí.

Shora se ozývaly hlasy. To bylo podivné, kdo by v noci chodil na Šibeniční vrch?

Na vrcholku bylo dvanáct bab čarodějnic. Měly dnes výroční den a slétly se, aby si zatančily kolem hořící hranice. Jenže vše bylo mokré, nic nechtělo hořet a ani kouzla nepomáhala.

Ohniváček je chvíli pozoroval, pak si dodal odvahu a vstoupil mezi ně. Nic neříkal, sedl si na hranici a ta za chvíli plála vysokými plameny.

Čarodějnice se hned pustily do tance, skákaly kolem hranice, křepčily po jedné noze, výskaly, až uši zaléhaly. Prostě řádily jak utržené ze řetězu.

Ohniváček plápolal samou radostí, že konečně může někomu posloužit a nikdo ho nepeskuje.

Na východě se objevily červánky. Čarodějnice celé utancované seděly kolem ohniváčka a jen zhluboka oddychovaly. Juj to byla noc. Už dlouho se tak nevyřádily, nevyskotačily a nevykřičely.

Mužíček je chvíli pozoroval, a pak se zvedl, že teda půjde.

Nejstarší čarodějnice konečně popadla dech a poprosila ohniváčka, zda by mohl za měsíc přijít opět svítit. Za dnešní noc dostal kostku síry a tu mu slíbily i za příště.

Potom každá usedla na své koště a rozletěly se domů.

Ohniváček si promnul ospalé oči, zívl si, natáhl se na zem a za chvilku spal, jen se ze sna usmíval.

*     *     *

Albert dovyprávěl, strašidýlko se protáhlo a za chvíli i ono spalo, jako když ho do vody hodí.