Blahoslav Havránek

Vraní skála

místo vzpomínek na roky válečné i čas svobody

text: Blahoslav Havránek © 2012

ilustrace: Jiří Vydra © 2012

ISBN: 978-80-87517-38-3

Vracím se jarem znovu mlád

na známá místa děkovat

za hezké vzpomínání.

Zde prožíval jsem žár i chlad,

snad proto tě mám tolik rád,

má milá skálo Vraní!

Spolu tak často hladíme krásy našeho kraje,

dýcháme vůně omamné roztouženého máje,

které i tenkrát voněly tou nejkrásnější vůní,

když jsi mi prvně dopřála s čistotou lesních tůní

poznati dosud neznámé z dívčích rtů šťastné chvilky,

kdy při nesmělém polibku vytryskly ptačí trylky

a vše se kolem zachvělo ze střemhlavého letu,

jak se mi říci zachtělo o štěstí – všemu světu.

S tebou jsem prvně uslyšel modravých dálek hlas,

to volání mě zmámilo, já musel jíti zas

poznávat věci neznámé, jak zavelel mi Čas.

Stříbrný vítr poslech jsem a do života šel.

Kolébku mou a rodný dům jsem jinde nenašel.

Dnes mnoha léty zkušený vesmírná přání ztrácím,

k tobě však – rodný kraji můj – stále se šťastný vracím!

NA VRANÍ SKÁLE

Snad každý člověk na světě má svoje nejmilejší místo, na které se rád vrací a často na něj vzpomíná, protože mu připomíná něco krásného, co tady prožil. Pro mne to byl ze všeho nejvíce náš rodný domek, dvůr a zahrada, to bylo úplně normální a samozřejmé. Já jsem ale v naší vesnici a jejím okolí poznal ještě více zamilovaných míst, na která mě potěší třeba už jen vzpomínka. Ale jedno místo je pro mne po celý můj život mimořádně vzácné – a to je Vraní skála.

Pyšně a hrdě se tyčí na západ od Svaté nad okolními lesy. Odjakživa byla cílem turistů, které láká jedinečným výhledem do širého a dalekého okolí. Spatříte odtud bílá stavení vesniček na Rakovnicku, stejně jako na opačné straně roztroušené vísky Hořovicka a pohoří Brd od Plzně až po Prahu. Jako na dlani máte Hudlice, Králův Dvůr, Beroun, vidíte siluety hradů Točníku a Žebráku. Zdice jsou sice schované za Knížkovickým kopcem, ale připomínají se hlukem vlaků jako důležitá železniční křižovatka. A pod vámi na úbočí pod skálou se rozpínají mohutné koruny prastarých dubů. Dále už jsou jen lesy a lesy, na všechny strany. Můžete pohlédnout na obrovské plochy smíšených porostů, které si místní lidé kdysi dávno přiléhavě pojmenovali, takže spatříte Jezevčí skály, Černý les, Kolorédsko, Kulensko, Zbirožský les, Dubovou, Trubský les, Krušnou Horu, Hrobce, kladenské lesy s Lánskou oborou a dál a dál na západ hluboké a rozlehlé lesy křivoklátské.

Cesty i cestičky k Vraní skále jsou a vždycky byly kouzelně krásné, plné zeleně a voňavého lesního kvítí, ozvučené hlasitým zpěvem lesního ptactva s dominantním kukaččím voláním. Sotva jste opustili obec Svatou a vkročili u starší Scheinerovy vily do lesa, přivítal vás chlad a zvláštní vůně modřínů. Dále pokračovaly nízké porosty doubí plné ptačích hnízd a hbitých ještěrek, znovu vás ochladil stín statných smrků s typickou vůní jehličí a pryskyřice a to už jste stoupali pod větvemi dubů k samotnému cíli.

Ve svém životě jsem navštívil toto místo opravdu mnohokrát, a vždycky to pro mne byl a stále zůstává nezapomenutelný zážitek.

Dnes opět stojím na vrcholu Vraní skály. Je krásný jarní den a neúnavný Čas odkrojil první desetiletí třetího milénia. Jsem nesmírně šťastný a vděčný za ten dar, že tady mohu žít a milovat tento kraj, hluboko uložený v mém srdci. Po celý život je to pro mne ráj na pohled, země česká a domov můj.

Zasněný se vracím ve vzpomínkách daleko do minulosti, zase jsem tím malým venkovským klukem, který žil a snažil se poznávat svět v malém domku s číslem popisným devadesát pět v rodné vesničce, která měla v té době dvě jména: německé Heiligenberg a české Svatá.

Svět právě prožíval hrůzy druhé světové války...

MÍSTA MÉHO DĚTSTVÍ

Vesnička Svatá leží na kopci, přilepená k východnímu okraji hlubokých křivoklátských lesů asi deset kilometrů západně od Berouna. Svou polohou vám poskytne krásný pohled do berounské kotliny a dále přes vápencové útvary v okolí Koněpruských jeskyň až na samotný horizont, který tvoří hřebeny Brd.

Zdejší obyvatelé byli většinou chalupníci s početnějšími rodinami, několik větších sedláků s vlastními koňskými potahy a pár malých rolníků, zvaných kravičkáři.

Zvláštností byly v té době dvě výstavné vily postavené těsně u lesa, které patřily rodině doktora Scheinera. Na jedné z nich jsou na průčelí umístěny portrétní reliéfy Miroslava Tyrše a Jindřicha Fügnera od Josefa Václava Myslbeka s nápisem: ,,Lesy šumí Tobě na pozdrav, Fügnera v nich poznal Miroslav!“ Oba tito pánové se scházeli v nedaleké myslivně zvané Na králi, kde společně položili základy ušlechtilým myšlenkám Sokolstva, které z velké míry podporoval i samotný JUDr. Josef Scheiner.

Proto je obec Svatá právem označována za kolébku Sokola.

Mám mnoho krásných vzpomínek na dětství, které jsem zde prožíval s rodiči a starším bratrem v rodině venkovského krejčího a v početné partě svých kamarádů. Dodnes jsem po mnoha letech přesvědčen o tom, že nás tehdy sbližoval a naše pevná přátelství utužoval nějaký zvláštní pocit strachu z nebezpečí, které tehdy nikdo ani pořádně nevyslovil. Naši rodiče i ostatní dospělí lidé se snažili před námi utajit zprávy o hrůzách druhé světové války, ale my už jsme i v tom raném školním věku vytušili, co se asi ve světě děje.

Psal se rok 1944, naše země se jmenovala Protektorát Čechy a Morava, vládli nám Němci a na válečných frontách umírali po tisícovkách nevinní lidé.

Německá armáda prohrávala bitvy na všech frontách, naši lidé poslouchali tajně a s velkým strachem na starých dvoulampovkách zprávy z Londýna.

Nad naší zemí byly stále častější přelety západních spojeneckých letadel, při kterých se třásla země i vzduch, tuny smrtícího materiálu nad našimi hlavami směřovaly na válečné cíle – na německá města a továrny. Po mnoho nocí jsme nespali, při nočních náletech nás rodiče probudili, oblékli jsme se a čekali na konec náletu. Na severní straně jsme viděli mohutné záře hořících měst Drážďan, Lipska, Berlína a mnoha dalších.

Byl to čas nařízeného zatemnění oken našich domovů a také čas velkého strachu z vlády německých „nadlidí“, čas zatýkání českých vlastenců, následných mučení a poprav, ale současně už to byl také čas rodících se nadějí na skončení války.

Východní i západní válečné fronty se k nám rychle blížily za cenu ohromných obětí, které byly velmi krutou daní vytoužené svobodě.

Pohled na Svatou od „Tkalců“

DĚTSKÉ POVINNOSTI

Svůj volný čas jsme neměli jenom pro sebe, na naše hry a zábavy. Skoro všichni z nás měli uloženy od rodičů nějaké povinnosti, abychom už byli doma také něco platní. Kromě drobných službiček, jako pohlídání menších dětí, to byly i malé nákupy v místních obchodech, kterým se říkalo krámy. Běžné potraviny měli k dostání u Auředníků, u Houdů nebo v konzumu Budoucnost, maso a uzeniny Na Vinohradech a U Sýkorů, chléb a pečivo v pekařství u Kadeřábků, takže možností bylo sice více, ale při nákupech jsme se museli naučit nejen zaplatit, ale navíc odevzdat ještě takzvané lístky, protože za války platil na všechno zboží přídělový systém. K oblíbeným povinnostem patřilo i vyřizování různých vzkazů od rodičů známým ve vsi, protože tehdy se ještě telefon na venkově téměř nepoužíval. Zato se ale lidé hojně navštěvovali a my jsme tuto místní poštu ochotně vyřizovali, abychom se pak těšili, že půjdeme s rodiči také někam na návštěvu.

Mně a bratrovi patřila ještě jedna důležitá povinnost, a to nanošení vody do velkého kamenného sudu v předsíni našeho domku. Protože jsme neměli vlastní studnu, nosili jsme vodu v kbelících od sousedů. Když jsme později povyrostli a zesílili, používali jsme dřevěnou putnu, bylo to mnohem rychlejší.

Stejně nám tato práce k srdci moc nepřirostla. Často jsme se nemohli dohodnout, na kom je vlastně řada, a přitom voda ve velkém sudu pořád ubývala, přestože se s ní u nás doma opravdu hodně šetřilo. Například při koupání v dřevěných neckách se vystřídala postupně celá rodina, od nejmladšího až po nejstaršího, a potom se ještě použitou vodou zalily záhonky na malé zahrádce.

Téměř v každém domku byly jedna i dvě kozy s kůzlaty, pořádný houf husí, a někde i ovce. To všechno jsme „honili“ na pastvu na pole za vsí v době po žních. Nejdříve se tam chodilo sbírat klásky obilí do takzvaných kytic, které jsme dali doma na dvoře husám na přilepšenou. Když už se strniště zazelenalo jetelem strnišťákem, šťavnatým šlatcem a jinými zelenými dobrotami, nastal ten správný čas „honit“ na pastvu. Na návsi jsme se domluvili, a tak se nás sešlo na pastvě povícero, kluci i holky, mohli jsme si pomáhat hlídat svěřené zvířectvo a přitom se ještě věnovat nějakému tomu zpestření. Na konci polí byl les, kde sehnat dřevo na oheň nebyl žádný problém, stejně jako nakopat pár brambor. Zápalky jsme měli a sůl být mohla i nemusela, nám chutnalo vždycky.

Výborná byla jablka opečená nad ohněm, a když si někdo přinesl dokonce buřta, to už byl tak trochu přepych, ale stejně jsme na něm loudili.

Také jsme brali s sebou na pastvu naše miláčky pejsky. Tenkrát to byla vesměs jen „pouliční směs“, žádná drahá plemena. Štěňata byla zadarmo, sami jsme si je vycvičili každý podle svého a právě na pastvě se mohli předvádět, který z nich za našeho mohutného povzbuzování zvítězí při vyhrabání myšího pelíšku: „Myšičku myš, ať zvítězíš!“ Odměnou vítězi bylo většinou jenom pohlazení od páníčka, ale to mu stačilo ke štěstí. Ještě na nás stačil otřepat hlínu z ťapek a čumáčku a dal se do hledání dalšího pelíšku.

Když se nám podařilo vyhrabat z polní meze roj čmeláků, to bylo radosti! Odměnou bylo trochu toho medu z pláství, který jsme vymačkali někdy i s nějakou tou zakuklenou larvičkou. Další odměnou bylo samozřejmě pár žihadel, ze kterých jsme si ale nic moc nedělali, protože od čmeláků – medáků – to pálilo jenom chvíli. Doma jsme dali roj do krabice od bot, vyřízli jsme malé okénko, aby mohli létat ven, jenže naše pěstování medu nemělo žádný úspěch, protože čmeláci se nám zapomněli vracet a roj zanikl.

Zpestřením jídelníčku byla veverka ulovená v blízkém lese, kde jich bylo opravdu hodně, protože na jeho okraji byla spousta keřů lískových oříšků, kde měly dost potravy. Upečená veverka nad ohněm byla strašně malá a také nebyla vůbec dobrá, ale bylo to zakázané, a tak jsme si jako drsní lovci trochu „uštípli“ – a bylo po hostině. Holky nejen že odmítaly, ale ještě se nám různě pošklebovaly. Zajímavější byl lov, to byla výsada starších kluků, kteří měli praky. Za střelivo posloužily kulaté kamínky a za náhončí my, mladší, nezkušení, ale hrdí na to, že si nás už vybrali.

Za odměnu jsme směli ulovenou veverku schovat za košili a donést k ohništi. To už bylo dávno vyzkoušené, že za tu dobu se stačily všechny blechy přestěhovat z úlovku na nás, takže jsme se nestačili nejdříve ošívat, a potom i pořádně drbat, k velkému potěšení „zkušených lovců“.

Pochoutkou pro nás pro všechny byly rybičky ulovené v Běstinském potoce, kde jich bylo opravdu hodně. Byly sice malé, ale když jich bylo hodně, dostalo se na všechny. Byly různě vybarvené, větší i menší, ale my jsme si je pojmenovali jednotně, prostě „volšičky“. Zatímco děvčata měla na starosti všechna zvířata i husy, kluci se věnovali lovu. U potoka jsme se zuli, zakalili vodu a potom pěkně pomalu hmatali pod kořeny vrb, olší a jiných keřů, kde se ryby schovávaly. Nejvíc se nachytalo, když v potoce teklo málo vody a byla nás větší parta. Pospíchali jsme zpátky natěšení na „rybí hody“, které proběhly tak, že si každý posolil tu svou rybičku, napíchl ji na prut, opekl a snědl. Hlad byl opravdu nejlepší kuchař, ale rybek jsme se stejně moc nenajedli, takže jsme se nemohli dočkat, až se budou vyndávat brambory z ohně. To pro nás bylo to správné a zaručené sousto.

Tak nám při všech těch našich zážitcích ubíhal čas, že jsme si ani nevšimli, jak léto pokročilo. Po obloze se čím dál tím častěji proháněly mráčky i mraky, čím dál častěji foukal vítr a to byl právě ten správný čas na pouštění draků.

Pro nás to znamenalo sehnat špejle, arch papíru a pořádné klubko slabého provázku. Všechno další už bylo „v ručičkách“, protože jsme si ty draky nebo hvězdy vyráběli sami. Bylo to celkem jednoduché. Já jsem vždy dával přednost hvězdě z osmi špejlí, které se zkřížené uprostřed svázaly provázkem, ten se natočil na špičky špejlí po obvodu, na připravený arch nepromokavého papíru se namalovala nějaká malůvka podle vlastní představivosti, přiložila se kostra hvězdy a podle ní se zastřihl papír s přesahem na přeložení. Rozdělalo se lepidlo ze žitné mouky s vodou, kterým se namazala přeložená část papíru, pěkně se to všechno uhladilo a u sporáku sušilo. Mezitím se vyrobil ocas, to byl kus provázku s navlečenými papírovými mašlemi a na konci s papírovým třapcem. Ocas se připevnil na spodní hrot hvězdy a nakonec se přivázal provázek ve třech bodech tak, aby ve větru měla plocha hvězdy ten správný sklon pro stoupání vzhůru. Draky a hvězdy jsme si brali s sebou na pastvu. Sedávali jsme na mezi v takových rozestupech, aby se nám nahoře nezamotaly, a když už nabraly správnou výšku, posílali jsme jim papírová psaníčka. To byl třeba kousek novin uprostřed s dírou – navlékl se na provázek a vítr ho zahnal až do cíle.

RYBÍ HODY

Vlastně to všechno začalo tak nenápadně, jednoho dne na pastvě, když se naši kluci – lovci vrátili k ohni od Běstinského potoka s dosud neznámým úlovkem.

To už nebyly ty drobné rybičky volšičky, ale dva pořádné kousky krásně vybarvené ryby. Tehdy ještě nikdo z nás nevěděl, jak se taková ryba jmenuje, ale chutnala výborně.

Můj otec byl zkušený rybář, a když jsem mu doma vysvětlil, jak ryba vypadala a že je z Běstinského potoka, hned pochopil, že se jedná o pstruha „potočáka“. Současně mi okamžitě zakázal na potok chodit a také to vzkázal i mým kamarádům, protože v případě, že by nás tam někdo při lovu přistihl, mohli být naši rodiče potrestání za vodní pych – a to v té době opravdu nebyla žádná legrace.

Protože jsme se o své rodiče pochopitelně báli, přestali jsme už na potok chodit.

V naší klukovské partě jsme měli kamaráda Vláďu, byl proti nám o něco starší, také o dost objemnější, ale v jádru dobrák od kosti. Svěřili jsme mu naše tajemství s chutnými pstruhy na potoce, i s přísným zákazem. K naší velké radosti Vladimír přišel zanedlouho s nápadem, jak to vyřešíme.

Budeme v partě jenom ve čtyřech a odpřísáhneme si věrnost a mlčenlivost. Vláďa jako bývalý člen Skautu vezme kotlík do lesa v Luhu, kde budeme mít ve starém lomu svůj bezpečný úkryt. Pstruhy nalovíme přímo v Luhu a tam si je také usmažíme a sníme. Z domova přineseme jenom sádlo, kmín a sůl.

A tak jsme si domluvili první zkoušku. Všechno klaplo na jedničku, dva hlídali a dva lovili a výsledek byl nadmíru uspokojivý. Kotlík se hojně zaplnil vonícími pstruhy, oheň nekouřil, pálili jsme pouze vybrané suché dřevo, a tak jediné, co by nás mohlo prozradit, byla šířící se vůně v kotlině lomu. Nezbylo vůbec nic, Vládík vytřel zbytek šťávy z kotlíku kouskem chleba, oheň jsme řádně uhasili, skautský kotlík a koženou tašku se solí a sádlem jsme dobře ukryli ve vykotlaném pahýlu prastarého smrku a oklikou se vrátili zpátky do vsi s prázdnýma rukama, ale s plnými spokojenými bříšky.

Tyto akce jsme zopakovali ještě několikrát a vždy úspěšně. Radost byla nejen z dobrého nápadu, ale i z toho, že je v tom Skautu něco dobrého naučili – to platilo pro Vládíka. Ale jedna věc nás přece jen hodně mrzela: že se nemůžeme s našimi hody pochlubit svým kamarádům. Nešlo to, protože by to bylo porušení přísahy a my jsme přece přísahali „na maminčinou smrt“.

Běstinský potok se pro nás stal místem dobrodružství, napětí, ale i strachu. Pramení v lese zvaném Plotovka, obtéká velkou lesní seč zvanou Ohraženka, pokračuje pod mohutnými duby nízkou smrčinou, pod starou Umrlčí cestou bublá dál do hlubokého, věčně temného údolí, kde čirá voda tmavne v hlubokých tůních pod korunami mohutných buků, kde se říká V luhu. Ještě párkrát přetne starou lesní cestu, aby se konečně ukázal také slunci v podmáčených rozkvetlých lukách a pokračoval Běstinským údolím pod Trubskou přes Zahořany do Králova Dvora, kde se vlévá do řeky Litavky.

Původní panenský potok s čistou pramenitou pitnou vodou dal upravit doktor Scheiner pro chov pstruhů a sivenů – objevily se dřevěné jezy, které vytvořily tůňky a přepady, ale hlavně dobré podmínky pro tyto dravé ryby. Tehdy měl pan doktor v pronájmu nejen potok, ale i část lesa a my jsme se konečně dozvěděli, od koho ty naše utajené hostiny vlastně máme. Také jsme zjistili, že les i potok hlídají dva hajní, jeden přímo ze Svaté a druhý z Trubské.

A tak jsme měli ještě větší strach a radili se, jak na to. Výsledkem bylo rozhodnutí, že všechno skončíme a tu naši lesní kuchyni zrušíme. Domluvili jsme si den, kdy se sejdeme naposledy v luhu a odneseme kotlík a ostatní věci. Všechno klaplo bezvadně, cítili jsme se úplně bezpeční. Opět jsme byli u potoka plného pstruhů, ale najednou jsme na ně všichni čtyři dostali obrovskou chuť. Stalo se to, co už tolikrát, dva hlídali a dva lovili, za chvilku se už třepali na břehu dva pěkní barevní krasavci, když v tom okamžiku se to stalo. Hlídač Mirek zařval „Pryč!!!“ a to už jsme všichni zaslechli zvuk motoru auta, které tehdy mohlo patřit jedině pekaři Brodinovi z Hudlic, doktorovi Sazmovi z Nového Jáchymova nebo nájemci potoka doktoru Scheinerovi. Nikdo jiný po staré umrlčí silnici nejezdil. Nečekali jsme ani vteřinu, bleskově jsme sebrali úlovek a opustili zakalené loviště fofrem do husté smrčiny ve stráni, dost vzdálené od potoka. Zalehli jsme a sotva dechu popadali. Protože se auto zastavilo, věděli jsme určitě, že se objeví pan doktor Scheiner. To se také stalo, viděli jsme ho v plné kráse s rybářským prutem, plechovou bandou a co nejhoršího, také se svým loveckým psem. Nic netušící si vychutnával lov udicí na mušku, byl docela úspěšný a živé ulovené pstruhy dával do připravené bandasky s vodou. Když se blížil k místu našeho lovu, pes zavětřil a do pana doktora jako když střelí. Pochopil, o co jde. Odhodil prut a obřími skoky následoval psa po potoce směrem dolů, kudy jsme původně přišli.

Oba zmizeli v lese, bylo slyšet jenom vzdalující se štěkot a hlasité nadávky, a tak rychlý Mirek na nic nečekal, rychlostí blesku doběhl pro doktorův úlovek a pak jsme všichni společně pádili pryč do bezpečí lesa. Tak dobré pstruhy jsme ještě nikdy nejedli! Určitě to bylo tím, že nám je ulovil samotný majitel. Bandu jsme ale včas a hlavně nenápadně poctivě vrátili a potoku se pak na dlouhou dobu zdaleka vyhýbali.

RODINA SCHEINEROVÝCH

Prvním z rodu Scheinerů, který zanechal své stopy na Svaté, byl JUDr. Josef Scheiner (1861-1932), první starosta Obce sokolské. Rodina Scheinerů však využívala svoji vilu na Svaté i v dalších generacích... Mladí manželé Scheinerovi, které já jsem zažil, jezdili se svými dětmi na Svatou nepravidelně, jenom na víkendy nebo v létě na letní byt. Obě vily i celý areál byly vzorně upraveny, patřilo k nim ještě velké zahradnictví a tenisový kurt, několik voliér s cizokrajným ptactvem a v celém parku byly vysázeny zvláštní stromy a kvetoucí keře. O všechno se starali dva zahradníci a několik služek. Pro nás venkovské kluky to byl nepřístupný, a proto velice záhadný objekt. Celý byl oplocen hustým hůlkovým, a ještě navíc živým plotem. Přesto jsme si našli místa, kudy jsme mohli do těch tajemných míst alespoň nahlédnout – a to ze strany od lesa, kam jsme chodili sbírat tenisové míčky, které přelétly přes síť i přes plot. Tam už to patřilo nám. Proto jsme také míčky nevraceli, jednak je nikdo nehledal, nikomu nechyběly a nám se zadarmo hodily na fotbal i na „pasáka“.

Jednou do roka jsme se do areálu stejně dostali, a dokonce byli přivítáni samotnou paní doktorovou, která nás očekávala před tou krásnou loveckou vilou. Krásně nastrojená, s úsměvem si vyslechla naše pomlázkové zpěvy a všem rozdávala vajíčka, ale nikoli normální slepičí, ale čokoládová, a ještě zabalená.

Ano, bylo to samozřejmě na Hod Boží velikonoční, kdy jsme kvůli „pomlázce“ obešli celou ves, všude jsme něco dostali, u Scheinerů někdy dokonce i dvakrát.

Pan JUDr. Scheiner měl nějakou vysokou funkci v Praze, jinak měl velikou zálibu v honitbě a rybaření, a proto si pronajal na Svaté část lesa včetně potoka.

Když přišel podzimní čas honů, přijeli do vily hosté. Před vilou jsme my honci už brzy ráno, ještě za tmy, čekali, až se střelci „posílí“ a společně vyrazíme.

JUDr. Josef Scheiner – první starosta Obce sokolské

Pan doktor všechny přivítal, určil způsob lovu, trasu a místa výřadů, a už jsme vyrazili do terénu. Začali jsme nadháňkou v Jedlině. My honci jsme měli za úkol hodně křičet a bouchat klacky do stromů, držet se v jedné rovině se střelci a sbírat ulovené zajíce a bažanty. Sešli jsme dolů do Čihátka, potom přes pole v Záduší do Trubského lesa, ten se protáhl tam i zpátky a byla přestávka u velikého ohně, kde byl zároveň také první výřad. Střelci se občerstvili nějakou specialitkou a přípitkem, podle řeči byli mezi nimi i nějací cizinci, no a my jsme si opekli každý dva buřty na klacku a spolkli jsme je s pořádným kusem chleba bez přípitku. Přijel sedlák Cipra s velkým žebřiňákem a začal nakládat úlovky na tyče položené přes vůz. Nakonec to všechno sotva pobral, takové množství masa bylo tenkrát v našich lesích. A to ještě nebyl konec honu.

Po přestávce se zase všechno seřadilo a zatáhla se Dubová až k Trubínu, zpátky na kopec Hora, zase až k Černínu, a hon končil v Tkalcově koutu, kde byl druhý výřad. Honci dostali výplatu ve výši padesáti korun, pan doktor všem poděkoval, hon ukončil, dal rozchod, a tak jsem vykračoval už za soumraku k domovu, utrmácený a hladový, ale pyšný na to, že mě starší kamarádi vzali mezi sebe. Ani už mi nevadilo, jak se pronesli zajíci „šajneráci“ i s tou jejich bílou parádou na hlavě. Byl to totiž můj první hon a v kapse mě hřála ta poctivě vydělaná padesátka.

NAŠE HRY A ZÁBAVY

Tak jako všechny děti na světě, také my jsme si v této těžké době vyhledávali svoje dětské hry a zábavy a vůbec jsme se moc rádi scházeli.

Naše malá náves byla pořád plná dětí, starší se museli postarat o ty mladší, vytvořily se různé skupinky a už se přihazovalo barevnými hliněnými kuličkami na důlek v zemi při jednoduché „labetě“. Kdo měl nejvíc kuliček v důlku, ten „ťukal“ první, po něm další a kdo dostal do důlku kuličku poslední, ten bral všechno a začalo se znovu.

Pro trochu šikovnější pak byla hra s kuličkami zvaná „bóna“. Mířilo se na kuličku před důlkem tak, aby sama spadla dovnitř, ale ta druhá musela zůstat mimo důlek. Pak se také bralo vše, co bylo ve hře.

Pro starší děti pak byla ještě hra zvaná „tágr“, kdy se velkou skleněnou kuličkou na určenou vzdálenost srážela malá kulička postavená před důlkem. Ten, komu se to povedlo, bral ode všech předem domluvený počet kuliček.

Kuličky jsme měli obyčejně zavěšené v plátěném pytlíku na krku. Když se vyhrávalo, posloužily kapsy, když byl pytlík prázdný, tak pořád ještě byly dvě možnosti: kdo měl nějaké drobné a chtělo se mu ještě hrát, koupil si v krámu u Auředníků, který byl hned na návsi, další kuličky, nebo se dal do jiné party na jiné hry; třeba na honičku, na schovávanou, na třetího, hledat ukrytý poklad se známým „samá voda, přihořívá, hoří“, skákat „panáka“ nakresleného na zemi. Tam už stačil jenom střípek a šikovnost. Tenisák posloužil při hře na koťata s řadou jamek na svahu a u koho se tenisák zastavil, ten musel někoho trefit, nebo si přidat do své jamky další kamínek.

Pěkná dřevěná pálka a tenisák nám stačily k oblíbené hře zvané „pasák“. Po odpálení míčku jsme obíhali mety a trefovali soupeře, podobně jako u amerického baseballu, o kterém jsme v té době neměli ani ponětí.

Ulička z návsi k „Panšuli“

Za hřiště na klukovskou kopanou nám posloužila náves. Když nás bylo víc, zašli jsme na prostranství za stodolami. Za brány nám posloužila zavřená vrata. V příhodné době to bylo nejlepší na posečené louce, po žních jsme to „váleli“ na sklizeném poli, pěkně na strništi. Za branky nám sloužily třeba kameny nebo zapíchnuté větve.

Většinou jsme hráli bosí, s tenisákem nebo s hadrákem, někdy se objevil zašívaný kožený míč, ve kterém byl zašněrován nafouklý měchýř z prasete. Ten však dlouho nevydržel naše horlivé zápolení a když praskl, stejně jsme zápas dohrávali se spolehlivým tenisákem.

Rádi jsme se také scházeli na naší Svatské skále, kterou jsme zlézali ze všech možných stran.

Zalehli jsme v jejím voňavém vřesu, pozorovali jsme bílá oblaka plující nebem do neznáma, do dalekých zemí, kde je vidí zase jiné děti, které nevědí, že jim je posíláme zrovna my, ale určitě je zase posílají dál do světa dalším dětem.

V takových chvílích jsme si někdy navzájem svěřovali svoje utajované sny, touhy a přání.

Hodně času jsme trávili v lese, který obklopoval naši vesnici skoro kolem dokola. Odmalička, třeba ještě s rodiči za ruku, jsme chodili do lesa, který jsme si oblíbili a byli na něj tak zvyklí, že jsme tu byli jako doma.

Znali jsme místa, kde rostou houby, lesní jahody i sladké „strunkavce“, borůvky, maliny a později ostružiny, které se hodně zralé výborně hodily na pomalování těla představující těžká zranění.

Byli jsme šťastní, když nás starší kluci vzali do party na stavění přísně utajované lesní boudy, zpravidla ukryté v husté smrčině v korunách čtyř smrků tak, že se z nařezaných smrkových kulatin vyrobila nejdříve podlaha a za stěny posloužily spletené větve. Střechu jsme nepotřebovali a okna jsme si udělali snadno, stačilo trochu rozhrnout větve. A bouda byla hotová.

Její poloha byla naším společným tajemstvím, nikdy jsme do boudy nechodili rovnou, ale kličkovali jsme různě po lese, aby se její úkryt nevyzradil, protože jinak hrozilo nebezpečí, že by ji jiná parta kluků s velkou chutí zbourala. Takový byl odjakživa nepsaný zákon svatských kluků, na který se i přísahalo.

Když jsme společně v takové boudě zasedli, dokázali jsme ztichnout a s posvátným pocitem jsme poslouchali to zvláštní kouzelné šumění lesa.

Svatská náves – místo našich her a zábav

Asi proto jsme měli právě tuto zábavu nejraději. Říkali jsme si tu věci, které bychom se jinde báli třeba jenom šeptem vyslovit.

Jenom zde jsme si dovolili vyslovit zakázané věci, například to nenáviděné a věčně opakované německé hlášení z rádia: „Nad říšským územím se nenachází žádné nepřátelské letadlo. Opakuji…“ – to jsme si upravili po našem: „Nad říšským územím letí kufr s uzeným, ich vídr hóle, ať už je dóle!“

Tak tohle jsme si jinde opravdu dovolit nesměli.

Často a rád si na ty chvilky vzpomínám, vždy mne potěšily, zažehly moji velkou lásku k tomuto kraji a dodnes patří mezi ty šťastné okamžiky mého života.

NA POUTÍCH A POSVÍCENÍCH

Na Svaté nebylo nikdy moc pouťových atrakcí, na volné prostranství před hospodou U Marešů se vešel jenom kolotoč, houpačky a nějaký ten stánek. My jsme ale dobře věděli, kdy se budou konat pouti a posvícení v sousedních vesnicích, a už předem jsme doma poslouchali na slovo, aby nám rodiče dovolili na tyto atrakce vyrazit. Dali jsme si sraz, chodilo nás hodně dětí, pěkně všichni pohromadě pěšky tam i zpátky. Každý měl v kapse nějakou tu korunu, ale museli jsme hodně šetřit, abychom se svezli, pohoupali, vystřelili, trochu si zamlsali třeba turecký med, ručně sekaný z velikého špalku, navíc ještě s mandlemi, cukrovou vatou, cucavými barevnými bonbóny a sladkými pendreky. Museli jsme zkusit za korunu štěstí v obálce, a hlavně nezapomenout koupit také něco domů, obyčejně marcipánové srdíčko s nápisem „mamince“.

Pouti byly většinou zjara, posvícení zase na podzim, to jsme se těšili na opravdu velkou slávu do Hudlic. Tam bylo vždycky nejvíc atrakcí, někdy dokonce i menší cirkus, stánky stály po obou stranách silnice od kostela až dolů na křižovatku, stánkaři vychvalovali své zboží a hlasitě lákali zákazníky. Všude bylo plno lidí, nabídka veliká, a tak se korunky rychle rozkutálely. Ještě štěstí, že na těchto akcích nikdy nechyběl pan Řeřicha, známý spíš pod jménem Fendříšek, který měl dětský i řetízkový kolotoč jen na ruční pohon. Ten jsme zajistili my, když už jsme byli bez peněz, ale za pět tlačení jsme se směli jednou svézt zadarmo.

Pan František Řeřicha, sice malý svojí postavou, ale zato známý a oblíbený po celém širokém okolí, měl dvě dcery, starší málomluvnou Andu a mladší výřečnou a stále veselou Kadličku. Všichni byli „liliputi“. Rodinu ještě doplňoval Václav Dohnal, který byl normálního vzrůstu.

Lidé, a hlavně děti, je měli rádi nejen pro jejich malé postavičky, ale hlavně proto, že jejich kolotoče, houpačky a střelnice byly bezpečné i pro ty nejmenší, všechno stálo jednu korunu a na každou pouť i posvícení přijeli vždycky včas a ještě se potom nějaký den zdrželi, takže děti se vyhoupaly dosyta.

Nejdéle se vždycky zdrželi v Hudlicích, ke kterým měli všichni zvlášť dobrý vztah. Měli tam hodně známých, některé z nich malá Karlička navštěvovala a rozdávala jim barevné papírové růžičky vlastní výroby. Na oplátku dostala nějakou tu pozornost pro celou rodinu. Ráda navštívila i venkovskou veselici na sále „U růžového stromu“, kde vyhrávala k tanci dechovka hned po obědě. Já jsem Karličku moc rád obdivoval, jak se uměla rozzlobit na neposlušné kluky, kteří ji neposlechli asi proto, že byla menší než oni, a když už měli na houpačce končit, tak se schválně ještě co nejvíc rozhoupali, aby ji rozčílili. Ale ta si poradila sama, někdy za pomoci rodičů a když už to jinak nešlo, zasáhl přísný a nesmlouvavý šéf pan Fendřich.

Známé postavy na poutích a posvícení – Anda a Kadlička Řeřichovy (fotografie ze 60. let na berounském náměstí)

To byl podle vyprávění místních lidí opravdu velmi zajímavý člověk. Přestože byl malého vzrůstu, měl ohromnou sílu a v mladším věku byl i mimořádně obratný a také velice šikovný a zručný. Většinu oprav na svých atrakcích si dělal sám.

Když v době volna zavítal mezi své známé kumpány do hospody U Rámusů, rád si s nimi připil dobrého moku. Pak se dal do vyprávění a zavzpomínal na dobu, kdy si přivydělával v Hudlicích na velkém statku u Šulů, kde pásl na lukách hovězí dobytek a při tom měl dost času na položení očka na ulovení zajíčka ušáčka, který se vždycky hodil na zpestření jídelníčku v čeledníku na statku, kde také spával.

František Řeřicha, v celém okolí známý jako Fendříšek

V tomhle oboru byl skutečný mistr. Zajíců pobíhalo po polích dost, a tak sem tam nějaký ten kousek nikomu nechyběl. Jednou to ale milému pasáčkovi málem nevyšlo, když ho na dálku spatřil místní četník, jak vleče statného macka směrem ke statku. Nastal závod. František zmizel ve statku, četník za chvíli za ním, prošel všechno, samozřejmě i čeledník, kde se ptal jednoho čeledína, jestli pytláka neviděl, ale prostě neuspěl, a tak se s nepořízenou odporoučel. Když už byl klid, teprve po chvíli otevřel čeledín dvířka velké trouby v kachlovém sporáku a z něho vylezl malý František s velkým zajícem, celý rozzářený, a ten večer měla chasa v čeledníku u Šulů zase jednou veselo.

Hodně veselá byla historka s cirkusovým silákem, na kterou všichni štamgasti rádi vzpomínali. Odehrála se přímo v lokále U Rámusů, kde se vsadil maličký, ale světem protřelý Fendříšek s ohromným svalnatým silákem z malého cirkusu, který právě hostoval na posvícení v Hudlicích, že ho může vyhazovat do výšky jak chce, třeba až do stropu, ale on že pokaždé dokáže dopadnout na obě nohy. Silák nabídl nejdříve sázku o metr piv. To však Franta odmítl, a tak sebevědomý silák nabídku zvýšil na sto piv. I to se zdálo Frantovi málo a nakonec se s dostatečně posilněným obrem dohodli na celém sudu piva. Sázka byla uzavřena, potvrzena a v prostředku lokálu se udělalo místo. Všichni s napětím očekávali, jak dopadne pět pokusů, jak bylo předem dohodnuto.

Když se oba aktéři konečně postavili proti sobě, bylo to až téměř neuvěřitelné. Na jedné straně hora svalů a zarputilý výraz tváře, na druhé maličký, ale sporý a podsaditý chlapík, který bez svého pověstného klobouku vypadal ještě menší. V jeho tváři ale nebylo znát ani trochu strachu. Sál ztichl a obr začal. Vyrazil jako šelma a v tu ránu už milý Frantík plachtil vzduchem, ale na zem dopadl na obě. Ozval se hurónský potlesk, všichni samozřejmě fandili svému kamarádovi. Totéž se opakovalo při všech dalších pokusech. Ať se obr snažil sebevíc, vyhazoval ho za ruce, za nohy, za hlavu až do stropu, výsledek byl vždy stejný. Po pátém pokusu Franta vyhrál, ještě se všem za ohromného potlesku hluboce uklonil, šenkýř bouchnul do výčepu, jako že sázka má platnost a šel narazit nový sud piva, který dal vítězný hrdina do placu pro všechny, včetně cirkusového siláka. Tu noc se U Rámusů zavíralo hodně pozdě…

Kamarádi v hospodě rádi poslouchali Fendříškova vyprávění. Některé příhody slyšeli už vícekrát. Například tu o cestě do Ameriky musel vyprávět snad pokaždé:

To se ještě mladý František dostal v Hamburku na velikou loď jako pomocník topiče a děvečka pro všecko. Loď měla namířeno do Ameriky, a tak se po dlouhé a strastiplné cestě dostal na břehy za velkou louží. Tam se nějaký čas potloukal, až se mu podařilo sehnat místo pomocníka krmiče šelem ve velikém cirkusu, s kterým se stěhoval z místa na místo. Protože byl šikovný a nebál se žádné práce, dostal příležitost vystupovat ve skupině liliputů přímo v manéži. Vydělal si dost peněz, práce u cirkusu se mu líbila, ale po nějakém čase ho přemohl stesk po domově a vrátil se už jako pasažér zpátky do Čech.

Hudlický kostel sv. Tomáše a škola Josefa Jungmanna (fotografie ze 60. let)

Z Ameriky si přivezl velkou dřevěnou sošku Panny Marie, která byla dutá. Uvnitř měl ukryto ryzí zlato. To si ponechal a sošku věnoval katolické církvi do kostela sv. Tomáše v Hudlicích.

Oblíbená byla i historka z berounského mostu, kde ještě bezvousý Frantík stál v zimě zmrzlý. Severák foukal, až mu tekly slzy. Jde paní a ptá se, proč pláče, ale on ani muk. Paní se ptá, jestli se mu nechce čůrat, Fanda zase nic, tak mu ta dobračka začne raději včas pomáhat a najednou vykřikne: Proboha kluku, kolik je ti let? Pětaštyrycet odpovídá hlubokým hlasem filuta Franta a se smíchem sleduje hodnou paní, jak uhání po mostě pryč.

Fendříšek byl veselá kopa a je ho věčná škoda.

Téměř pravidelně přišla o hudlické pouti pořádná bouřka. To jsme rychle hledali nějakou střechu nad hlavou, většinou v otevřeném kostele nebo v cirkusovém stanu. Protože pouť se konala zpravidla v květnu, bouřka se přehnala, zas bylo krásně teplo a pouťové veselí pokračovalo dál.

Při návštěvě památníku hudlického rodáka Josefa Jungmanna jsem vždycky obdivoval to skromné prostředí malého roubeného domku, ve kterém vyrůstal v početné rodině venkovského ševce malý chlapec, který dokázal díky svému nadání, pílí a vytrvalostí dokázal pomoci v obrodě.

Lidé v okolí často mluvili o tom, že do Hudlic se chodí pro rozum, ale nesmíte jít zpátky přes vodu. Jestli to byla pravda, to se neví, ale přes vodu se muselo jít vždycky. My jsme se o tom přesvědčili při zpáteční cestě, když jsme museli přebrodit bosi Běstinský potok, který se po bouřce pěkně rozvodnil a malá lávka byla celá pod vodou.

Pokračovali jsme dál k domovu, střevíce v ruce, po mokré polní cestě. Nad námi se rozklenula krásně vybarvená duha, vzduch voněl zvláštní vůní mokrého, ale sluncem ohřátého obilí, nad kterým celou jarní pohodu doplnil zpěv skřivanů.

Byli jsme ještě plni těch svátečních zážitků, znovu jsme si je jeden přes druhého připomínali, a tak nám cesta domů rychle utekla.

Pravidelně jsme chodili také na Velízskou pouť do Kublova. To jsme si dali sraz u Sýkorovic hospody a hajdy přes Král, celou cestu lesem, se zastávkou u Zeleného kříže, kde stál dřevěný pětipatrový triangulační bod. To byla dřevěná konstrukce vyšší než okolní stromy, která sloužila pro mapování našeho území. Dva nebo tři jsme vylezli po žebřících až do špičky, abychom dokázali děvčatům svoji odvahu, ale sami jsme byli rádi, že už jsme zase zpátky na zemi. Vyšlápli jsme dál, k další zastávce. To byla lesní studánka u polesí Kolna, kde jsme se pořádně napili studené a dobré vody. Do Kublova už to byl jenom skok.

Také tady bylo plno pouťových atrakcí, od hospody Na Slovance až do konce dlouhé ulice, a ještě kolotoče na travnatém hřišti. Skoro celý den jsme si užívali každý podle svého. Já jsem se vždycky těšil na chórové zpěvy ve staroslavném kostele na Velízu. Byl to sice pořádný krpál, ale poslech starých slovanských chorálů právě v těchto prostorách byl pro mne ohromným zážitkem, protože já jsem hudbu miloval už od dětství a tato láska mi zůstala po celý život.

Cesta ke kostelu ve Zdicích

U rodného domku místního rodáka Josefa Leopolda Zvonaře jsme si rádi poslechli krásné písně, které složil a každoročně zazněly k uctění jeho památky v podání pěveckého souboru školních dětí i smíšeného souboru dospělých.

Když jsme se odpoledne znovu všichni dali dohromady, rozjásaní a spokojení jsme se vraceli domů. Žízeň z těch pouťových sladkostí jsme uhasili z naší oblíbené studánky na Kolnách a po hodnocení veselých zážitků z výletu jsme se obyčejně bavili o tom, kam vyrazíme příště.

Nevynechali jsme pouť ve Zdicích ani v Počaplech, protože každá z nich byla jiná, a hlavně jsme už cesty na obě místa dobře znali. Do Zdic se od nás chodilo hodně na nákupy a do Počapel jsme šlapali cestu šestkrát týdně do školy.

Ve Zdicích bylo vždy nejvíce lidí, protože to bylo přece jenom město, takže na některé atrakce jsme museli počkat déle. Tak jsme s tím naším finančním fondem vystačili o trochu delší dobu. Zpátky ze Zdic jsme se nejraději vraceli přes Makoňův vršek, kde jsme si nasbírali výborné slaďoučké veliké hrušky máslovky. Moc jsme si na nich pochutnali, ale při dalším pochodu nám, někomu méně a někomu více, začalo tak nějak škrundat v žaludku, takže jsme byli rádi, že jsme to vydrželi domů. Kdo nevydržel, měl smůlu a trochu se opozdil.

Na počapelské pouti to bylo jiné v tom, že jsme se tam setkali se svými spolu-žáky z měšťanské školy, takže jsme se tak nějak pomíchali, jak kluci, tak i děvčata. To ale pouťovému veselí vůbec nevadilo, ba právě naopak, tam jsme ty naše korunky rozfofrovali ještě dříve a protože byla právě doba okurek rychlokvašek, většinou jsme se my kluci, už bez peněz, sešli u dřevěných sudů, kde nám usměvavý pan prodavač nabídl pořádnou rychlokvašku zadarmo, když předtím vypijeme tři hrnky láku. Nabídka to byla lákavá, tak jsme pili a jedli a výsledek byl úplně stejný jako s těmi zdickými máslovkami, jen s tím rozdílem, že jsme se od děvčat tak nějak trhli a zůstávali pozadu. Protože se ale pomalu blížil večer, dobře jsme věděli, že se pod Svatou zase všichni sejdeme. Pod mostem u potůčku totiž v té době lágrovali potulní cikáni a těch jsme se přece jen trochu báli…

Nakonec všechno dobře dopadlo, byli jsme rádi, že jsme zase doma, rozdali jsme drobné dárky a hajdy na kutě.

Počapelský kostel a škola, kterou navštěvoval malíř Jan Preisler

OBDOBÍ ŽNÍ

Při všech těch radovánkách léto pěkně pokročilo, obilí na polích zezlátlo a pro některé z nás to byl čas pomáhat rodičům na žních.

Sklizeň obilí a později i brambor byla důležitá záležitost pro celou vesnici. Kdo mohl, přiložil ruku k dílu, aby se všechno řádně, a hlavně včas stihlo, zejména když přálo počasí. Hodně rodin mělo od sedláků opět výhodně zajištěnou hlavní obživu na celý rok.

Když nastala pro sedláky později velká změna zvaná „kolektivizace zemědělství“, kdy se za zvuků dechovek slavnostně rozorávaly meze, nepodlehli nikdy na Svaté velkým tlakům dva sedláci. Pan Oldřich Zouhar a pan Josef Kunc zůstali věrni tradičnímu způsobu venkovského sedlačení k obdivu celého kraje. Pan Zouhar postupně dokonce zaváděl do svého hospodaření velkou modernizaci.

Já jsem chodil se svojí matkou pomáhat na žních sedláku panu Helebrantovi, který měl většinu svých polí Na Škrobinách a v Záduší, takže to bylo kousek od domova. Měl jsem radost z toho, že už unesu snop a podám ho sedlákovi, který z nich stavěl panáky nebo také bandury do vyrovnaných řad a podle jejich počtu snadno poznal, jak se mu ten rok urodilo. Nejtěžší snopy byly žitné, protože žito vyrostlo nejvyšší, jinak se také hodně pěstovala pšenice, ta už byla lehčí, stejně jako oves. Ale ze všeho nejhorší byl ječmen, protože ty jeho „vosiny“ bodaly po celém těle.

Na žních nastoupili jako první sekáči s kosami, první byl vždycky sedlák, za ním s odstupem další. Obilí se položilo pěkně do řady, nastoupily ženy, které ho vázaly povřísly do snopů, a ty už si potom sedlák vždycky sám rovnal do těch panáků. To se muselo umět, aby dovnitř moc nezamokalo a také aby ho neporazil vítr, hlavně při bouřce. Proto také každý pořádný sedlák svážel včas na žebřiňáku úrodu pod střechu stodoly. Ta měla uprostřed tvrdý mlat a po obou stranách takzvané perny, kam se naskládaly snopy odděleně podle druhu obilí. Každá stodola byla průjezdná, velká vrata proti sobě. Mlat sloužil na mlácení obilí cepy. Snopy ze rozvázaly, rozprostřely se na mlatu a mlatci, kteří museli tuto práci dobře ovládat, začali to hlavní – oddělovat zrno z klasů a od slámy. Zrno se napytlovalo a sláma se míchala do krmení pro dobytek v takzvané řezance, jinak se z ní stavěly na blízkém poli stohy, které byly místy našich častých klukovských her.

Ten pravidelný rytmus cepů ze stodol byl skutečným symbolem českých žní té doby. Odborníci dokázali podle něj dokonce poznat i počet mlatců.

Později se už také objevily první mlátičky na obilí, nejprve poháněné jednoduchým strojním zařízením zvaným žentour. Do něho se zapřáhl obyčejně hovězí dobytek, který chodil dokola a soustrojí uvedl do pohybu. Ještě později se začal zavádět do stodol motorový elektrický proud, a tak se postupně výmlaty obilovin hodně zkrátily, lidé už se tolik nenadřeli, ale zato byly stodoly plné prachu, a hlavně randálu, který už úplně vytlačil ten krásný a příjemný zvuk ručních cepů, na který byli lidé odedávna zvyklí a který nám o těch žních tak nějak jakoby chyběl.

My jsme za naši pomoc panu Helebrantovi nežádali žádnou odměnu, protože jsme dobře věděli, že je to poctivý a hodný člověk, který nás nikdy neošidil.

Denně jsme od něho měli čerstvě nadojené kravské mléko, sešrotoval nám obilí a po vybírání brambor jsme dostali ještě dva pytle na uskladnění.

Uchoval jsem si v paměti z tohoto období dvě hezké vzpomínky.

Tou první, která se mi vryla do paměti, byl pohled na vlnící se pole obilí těsně přede žněmi, když jsem vyběhl z domu malý kousek na Svatskou skálu, usedl do vřesu a nikým nepozorován obdivoval ten živý obraz krajiny, ve kterém teplý větřík načesával vlny dozrávajícím klasům obilí. V ty chvíle jsem si ještě ani neuvědomil, jak jsou tyto zážitky vzácné. Už jenom proto, že trvají během roku jen kratičkou chvíli a že těch šťastných roků zase nebývá v životě mnoho. Taková vzpomínka je pak na celý život.

Druhá vzpomínka je na radostné chvíle, když se při sklizni obilí kolem poledního objevila na poli panímáma selka s obědem. Obyčejně to byla dobrá polévka, velké selské buchty nebo pořádné pletené karásky a na zapití chladné lahodné podmáslí. Chutnalo to všechno až moc, asi to bylo tím, že jsem se po celou dobu práce opravdu snažil, dokonce mě pantáta jednu chvíli i pochválil. Nebyla to sice vzpomínka na celý život, ale přesto mi utkvěla v paměti, asi pro dobrý pocit, že jsem si to vše zasloužil.

Když přálo počasí, bylo obilí z polí uklizeno během čtrnácti dnů a nastal čas slavení, kterým byly dožínky.

Přestože stále trvala okupace a nebylo možné pořádat dožínky jako před válkou, lidé si poradili. Svátečně se vystrojili, sešli se na návsi nebo také na sklizeném poli, nějaký odvážný řečník poděkoval Pánu Bohu za úrodu, selským rodinám za lopotnou dřinu a lásku k rodné půdě, i všem občanům, kteří při sklizni pomáhali. Lidé měli k sobě blíže a dobře věděli, že když je dobře u sedláka, bude dobře i v celé vesnici. Přídělový systém, který u nás Němci zavedli, stále platil, všechny potraviny i jiné věci byly na lístky, které zpravidla na celý měsíc nevystačily. Právě proto byla ta nepsaná soběstačnost vesnice ohromně cenná. V dobré náladě se potom lidé rozešli do hospod. Těch bylo tenkrát ve vsi celkem pět: U Marešů, U Sýkorů, Na pavlači, Na Vinohradech a U Kratochvílů, takže každý si mohl vybrat tu svou oblíbenou.

Moji rodiče se svými přáteli se většinou rozhodli pro hospodu Na pavlači, kde čepoval postarší pan Alois Helebrant výborné suchomastské pivo, které jsem často ochutnal, když mě otec poslal se džbánkem pro litr. Sotva trochu spadla pěna, alespoň trošku jsem si polkl. Hospodě se jinak neřeklo než U Lojzy, hojně se tam scházeli místní baráčníci a mně tam nejvíc chutnaly limonády – citrónka, malinovka nebo čokoládovka, které měly tolik bublinek, že po otevření lahve se většinou objevily i na tričku. Pan Lojza byl hodný, někdy nám dokonce dal od cesty cucavý bonbón. Zajímavé bylo, že se tenkrát všech pět hospod uživilo, přestože k nějakému velkému jásání moc důvodů nebylo. Nejspíš to mohlo být tím, že ve všech pěti hospodách obsluhující lidé bydleli, domy jim patřily, byli tady doma, takže otevřeno bylo vlastně pořád, a kromě toho se věnovali ještě další práci, většinou řeznictví, které se k hospodě výborně hodilo. Vážili si svých stálých hostů a slušné obsluze naučili všechny členy své rodiny.

Na hospodách vydrželi právě z těchto důvodů hodně dlouho. Vzpomínám si jenom na jednu změnu, když se z hospody U ořechu odstěhoval řezník pan Schönbach a po něm nastoupili manželé Kratochvílovi. Po nich se už název nezměnil. Lidé se rádi scházeli nejen doma, ale právě v těch svých hospůdkách, hledali nějaké ty hry a zábavy, ale hlavně si měli stále o čem povídat, protože ve světě se odehrávaly čím dál tím větší změny.

Na přídělový systém nejvíc doplatili kuřáci. Se svou tabačenkou vystačili sotva půl měsíce, a tak se začal v naší zemi pěstovat, zpracovávat a také kouřit první český tabák. Kuřáci ho chválili, nekuřáci ho nemohli ani cítit.

Ani my kluci jsme s tím kouřením nezůstali moc pozadu. Zkoušeli jsme při pastvě na sklizených polích u ohýnku suchou bramborovou nať nebo suché malinové listí pěkně zabalené do novin. Tlusté „cigáro“ šlo od úst k ústům, moc nám to sice nechutnalo, ale hanit jsme to nemohli, byl to přece náš nápad a také náš výrobek. Horší bylo zašlukovat uschlý kus makoví. To se nám nejdříve zatočila hlava a potom se také pořádně roztočil žaludek, ve kterém zbylo dost místa na brambory pečené v ohni. Přestože jsme už dopředu věděli, jak to s tím naším kouřením dopadne, zkoušeli jsme to dál a dál na každé pastvě, jenom proto, že nám dělal dobře ten obdiv holek a pocit, že už jsme přece také nějací kluci kabrňáci, kteří leccos vydrží.

Krátký odpočinek pro sedláka Helebranta i jeho koně, kterého hladí mladičký Jiří Vydra.

Při všech těch radostech i strastech nám ty naše prázdniny utíkaly až moc rychle, sem tam se už začalo mluvit o škole, ale my jsme měli největší starost, jak ty poslední volné dny ještě užít. Měli jsme radost z pochvaly rodičů za dobrou práci na pastvách, protože husy už byly tak tlusté, že se jenom kolébaly, a to je ještě čekalo krmení šiškami. Také kozlík určený k zabití na posvícení už byl pěkný a pomalu dorůstal svou mámu, zkrátka léto vrcholilo a příroda již rozdávala první známky blížícího se podzimu. Ubývalo trávy i jiné zeleně, přibývalo zoraných polí, obraz krajiny pomalu měnil zelenou barvu na hnědou, a hlavně nezapomněl doplnit nahoře volně plující velká, ale ještě prosluněná mračna, poháněná čerstvým větrem. Ten už také zafoukal do krátkých ježků, které nám stačily od začátku prázdnin na holých klukovských hlavách narůst.

Poslední prázdninové dny jsou vždycky nejkrásnější a já si myslím, že jsou i nejkratší, protože člověk by toho chtěl ještě tolik vykonat a zařídit. Nakonec se však stačí jenom rozloučit s kamarády, kteří se vracejí k rodičům, napsat si nějakou tu adresu, zavzpomínat v utajené lesní boudě na nejlepší zážitky z celých prázdnin a vyhledat koženou školní tašku na záda, ve které už jsou připraveny všechny školní potřeby pro další rok. Učebnice jsme zdědili na konci školního roku od žáků z vyššího ročníku, všechno ostatní jsme si sami zakoupili v papírnictví U Ryndů v Počaplech, aby se s námi nemuseli rodiče zbytečně zdržovat.

Nejen naši rodiče, ale všichni lidé kolem nás měli v té době jiné starosti. Báli se Němců, kteří s nepříčetnou krutostí trestali naše lidi. Zuřili nejen proto, že prohrávají válku, ale také proto, že na území tehdejšího Protektorátu se čím dál častěji vyskytovala záškodnická činnost vedená odvážnými lidmi v ilegálním odboji, která vyvrcholila atentátem a smrtí nejvyššího protektora Heydricha. Za tento čin však zaplatil český národ velmi vysokou daň, kterou byla likvidace obce Lidice.

Velký strach a nervozita zavládla ve všech českých rodinách a také my ve školním věku jsme se tomu nemohli ubránit.

Ale nedalo se nic dělat, školní docházka byla povinná, prázdniny skončily, a tak nám zbyla pouze jediná úleva a tou byla výjimka, že po nočním leteckém náletu odpadá školní výuka. A těch náletů bylo postupně opravdu hodně a ještě čím dál víc, takže jak jsme je dříve nenáviděli, tak jsme si je později naopak přáli.

OBECNÁ ŠKOLA VE SVATÉ

Moje první školní kroky vedly do dvoutřídní obecné školy ve Svaté ve stejném roce, ve kterém vypukla druhá světová válka. Znamenalo to, že jsme se jako prvňáčkové učili číst a psát nejen česky, ale i německy. Škola měla dvě třídy, v každé byly dva školní ročníky, první a druhý ročník vyučoval pan řídící učitel, který ve škole bydlel, třetí a čtvrtý ročník učila paní učitelka, která dojížděla z Králova Dvora. Do pátého školního ročníku už jsme museli chodit do Počapel.

Na svatskou školu mám hezké vzpomínky, učení mi nedělalo problémy, spíš jsem měl potíže s chováním. Nechyběl jsem u žádné lumpárny, a tak jsem snadno přišel k takovým těm běžným školním kázeňským trestům, jakými bylo například vytahání za ucho nebo výprask rákoskou do napřažené dlaně, kterou jsme pak doma skrývali před rodiči, abychom to neschytali ještě jednou, protože v té době měli učitelé důvěru i autoritu.

Často si při vzpomínce na svatskou školu vybavím mimořádně zvláštní situaci, když v době vyučování najednou zastavilo před školou velké vojenské auto označené červeným křížem. Na první pohled bylo zřejmé, že patří německé armádě. Vystoupili z něho dva uniformovaní vojáci a jeden člověk v civilu. Další lidé měli bílé úbory s označením Červeného kříže.

Ten pán v civilu potom hovořil s panem řídícím učitelem. Rozhovor trval dost dlouhou dobu, pak přizvali paní učitelku z druhé třídy a najednou se stalo něco, co asi nikdo nečekal. Kde se vzaly, tu se vzaly, najednou se objevily a vtrhly do školy naše matky. A jak přibíhaly, bez ptaní si braly svoje děti a přitisknuté pod paží si nás odváděly domů.

Později se vysvětlilo, že mělo jít o celostátní akci očkování školních dětí jako preventivní opatření. Jenže české mámy prostě Němcům nevěřily, a proto byly ochotny bránit své děti za každou cenu. Nakonec se všechno nějak vysvětlilo a nikomu se nic nestalo.

Rád si vzpomínám na svého prvního učitele, kterým byl pan řídící učitel František Šiller. Byl přísný, ale spravedlivý a za čtyři roky nás dobře připravil do měšťanky.

Neměl to s námi vůbec lehké, protože my jsme se prostě tu němčinu učit nechtěli, byla to řeč našich okupantů. Ale bylo to nařízeno, a tak jsme si to aspoň trochu vynahradili při odchodu po vyučování, kdy jsme se museli všichni seřadit do čtyřstupu, pan řídící stál nahoře na schodech, aby nás dobře přehlédl, a podle německého vzoru nahlas zavelel Aufwiedersehen! a my jsme navzdory všemu zamumlali: „Ou vítr cejn!“ – a hurá domů.

Nemohu nevzpomenout na milou osobnost, velmi úzce spjatou právě se školou ve Svaté. Byla to školnice paní Zaspalová, která tady věrně sloužila dlouhou řadu let. Byla vzorem pracovitosti a poctivosti, milovala děti, sama jich vychovala také dost v malém domečku o jedné velké místnosti. Ačkoli byla totálně hluchá, na své tváři měla pro každého úsměv, všem dobře rozuměla a vždycky na konci školního roku si poplakala, snad radostí z darovaných květin, a podáním ruky se rozloučila s dětmi, které obecnou školu ukončily. Určitě jich bylo na stovky. Když se zastavila pro skromný nákup v krámu u Auředníků, ráda si postěžovala: „Pani, to je hrůza s těma dětmama, voni porád tlučou s těma dveřmama a navažte mi kilo koskovanýho cukru.“ Byla všemi oblíbena a patřila mezi nezdolné venkovské ženy, které rodily děti doma a za týden už znovu navlékly na záda nůši, aby donesly domů dříví na topení.

Když jsem doma odevzdal vysvědčení ze čtvrté třídy, ve kterém byly samé jedničky, rodiče měli velkou radost a já jsem si snad poprvé uvědomil, že opouštím školu, kterou mám rád. Snad to bylo tím, že jsme si v těch stísněných podmínkách, namačkáni do starých dřevěných lavic, opravdu hodně zvykli. Dokázali jsme se uskrovnit, a hlavně skamarádit se a nepřekážet jeden druhému. Bylo to dost obtížné, protože masivní dřevěné lavice byly původně určeny pro tři žáky, proto také měly na psací desce pouze tři kalamáře na inkoust. Ale v našich školních ročnících bylo hodně dětí, a tak nás sedělo v lavici třeba i pět, kalamáře s inkoustem musely stačit všem, problém byl vyřešen a studovalo se vesele dál.

V té době jsme si ještě neuvědomovali výhodu docházky do místní školy, kam jsme to měli jen pár kroků. Starší žáci měšťankáři nás strašili tím, že nám líčili jen ty nejhorší zážitky. Vydrželi oni, vydržíme také, vždyť jsme přece děti z vesnice.

KÁJA Z HÁJOVNY

Ve druhém ročníku obecné školy nám po prázdninách představil pan řídící učitel nového žáka, který se přistěhoval se svými rodiči do svatské hájovny. Jmenoval se Karel Černý, jeho otec byl hajný a sloužil na polesí Král.

Hoch to byl takový tichý, spíš bázlivý, který se s námi dost těžko seznamoval. Jakmile skončilo vyučování, hned pelášil kolem svatské skály rovnou do hájovny. Dobře se učil, ale při hodině tělocviku na školním hřišti byl hrozně nešikovný a když jsme někdy hráli s míčem, tak to už byla úplná tragedie, protože to vůbec neznal a schytal tolik žďuchanců, až mi ho bylo líto. Brzo poznal, že se ho sem tam přece jenom trochu zastávám, zvláště když se mu někteří kluci smáli, že nezná řeckořímský zápas na lopatky, který jsme znali už dávno před školou. Stačilo, že některý z dospělých chlapů – šibalů řekl na návsi: „Že mu nesáhneš na nos!“, a už jsme se váleli a dokazovali svoji sílu a odvahu. Karel také neuměl střílet z praku, bál se výšky, když jsme ho vzali s sebou na vrchol svatské skály, a vůbec to byl takový zvláštní kluk samotář. Navíc se ještě loudal při jídle.

Když se mi po nějaké době svěřil, že je mu na hájovně smutno, že by potřeboval nějakého kamaráda a jestli bych k nim nemohl chodit, rodiče proti tomu nic neměli, a tak jsem se s milým Kájou postupně skamarádil. Párkrát jsem byl u nich na hájovně skoro celé odpoledne, docela jsme si začali rozumět. Ukázal mi jejich krávy, ovce, kozy, dále husy, kachny, krůty, krocana, perličky, ve zvláštní ohradě měli i krásně vybarveného páva, dále dva kouzelné psy jezevčíky, několik domácích koček, a navíc v malém rybníčku kapří násadu. Na to, že tady nebydleli zase tak dlouho, měli toho opravdu požehnaně.

Na hájovně byl Kája úplně jiný kluk, zajedno byl veselý a za druhé nevěděl, co by mi ukázal dřív, aby na nic nezapomněl, a tak jsme to jeho království skrz naskrz prošmejdili. Také jsme si zarybařili na primitivní udičku a když nás potom paní hajná zvala na jídlo, najednou Kája místo loudání k její velké radosti jedl jako vlk.

Na oplátku jsem ho pozval k nám domů, kde obdivoval dokonalé rybářské náčiní mého otce. Udělal jsem mu malou udičku, naučil jsem ho nejen vyrobit prak, ale také z něj střílet, postupně jsme spolu poklusem vyběhli na vrchol skály, ze které měl jejich hájovnu jako na dlani, a už se mu vůbec nestačila točit hlava.

Byl šťastný, když jsem ho bral postupně mezi kluky na fotbal s tenisákem, naučil se hrát i pasáka a nakonec mezi nás tak zapadl, že jsme ho vzali s sebou i na tajné místo naší lesní boudy – to už byla „ňáká“ důvěra, vždyť jeho otec byl přece hajný.

Při jedné návštěvě na hájovně k nám přibyl ještě další spolužák, Jarka Pešek. Kája měl snahu nám předvést něco nového, tak jednoduše zacloumal na zahradě menším stromkem, v jehož koruně byl ukrytý velký buben sršňů. Jeden z nich si to namířil přímo na pokušitelovo čelo a dílo bylo dokonáno.

Kája dělal, jako by se vůbec nic nestalo, ale za chvíli mu na čele naskočila velká boule, jako když mu roste roh, a jak se zvětšovala, tak se jeho oči zmenšovaly. Tak jsme honem pospíchali s milým bojovníkem do hájovny, kde jsme paní hajné vysvětlili, co se vůbec stalo. Ta zabalila syna do prostěradla namočeného v octové vodě a uložila ho do postele. To už měl pořádnou zimnici, drkotaly mu zuby a když jsme se s ním loučili, už nás vůbec neviděl. Ale mě zavolal zpátky k sobě a silně a dlouze mě stiskl horkou dlaní.

Snad právě v této chvíli vzniklo dlouhé a upřímné přátelství dvou venkovských kluků.

Všechno dobře dopadlo, Kája se doma vykurýroval, za týden byl zpátky mezi námi a čelíčko už měl zase úplně normální. Ale hnízdo sršňů pan hajný celé zlikvidoval.

Nesmělý Kája se změnil na správného a upřímného venkovského kluka. Vzali jsme ho mezi sebe jako rovnocenného partnera. A proto nás všechny nemile překvapila zpráva, že rodina Černých se musí přestěhovat ze svatské hájovny do jiné – někam k Rožmitálu. Tenkrát to tak s hajnými bylo, museli se stěhovat, aby se na jednom místě moc neokoukali a nezdomácněli, ale naopak aby věrně sloužili majitelům lesů.

Loučení bylo rychlé, krátké a hrdinské, i když, jak se říká, slzy byly na krajíčku. A tak jsem po nějakém čase dostal od Káji pohlednici. Napsal mi, že se mu po nás hodně stýská, abych pozdravoval všechny kamarády, že to má do školy dost daleko a že to na Svaté bylo o hodně lepší.

Dost dlouhou dobu jsme si posílali písemné pozdravy. Kdykoli jsem četl ty jeho řádky, vždycky se mi po něm zastesklo a přemýšlel jsem o tom, jak je pro nás vždycky nejvíc cenné to, co ztrácíme.

Blahoslav Havránek

Vraní skála

místo vzpomínek na roky válečné i čas svobody

Vydalo nakladatelství Machart (www.machart-books.cz)

jako svoji 60. publikaci v dubnu 2012. Vydání první.

Grafická úprava: Kameel Machart

Fotografie na obálce: Jiří Vydra

Jazyková revize textu: Jan Velíšek

Uvnitř knihy použity fotografie z archivu autora.

ISBN: 978-80-87517-38-3

Obsah

Na Vraní skále

Místa mého dětství

Dětské povinnosti

Rybí hody

Rodina Scheinerových

Naše hry a zábavy

Na poutích a posvíceních

Období žní

Obecná škola ve Svaté

Kája z hájovny